ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"04" лютого 2025 р.           Справа№ 910/15530/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Яценко О.В.
суддів:            Хрипуна О.О. 
          Іоннікової І.А. 
 
секретаря судового засідання Антонюк А.С.,
за участю представників учасників справи відповідно до протоколу судового засідання від 04.02.2025
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу   Товариства з обмеженою відповідальністю «Вім-Буд»    
на ухвалу Господарського суду міста Києва від 06.01.2025
у справі № 910/15530/24 (суддя - Босий В.П.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Вім-Буд»
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Горбуд» 
про стягнення 1    225 213,09 грн.,-

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст і підстави позовних вимог
1.          Товариство з обмеженою відповідальністю «Вім-Буд» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Горбуд» про стягнення 1    225    213,09 грн.
2.          Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем грошового     зобов`язання із оплати виконаних на підставі договору субпідряду №1285/15-21СП від 24.09.2021 робіт, у зв`язку з чим позивач вказує на наявність заборгованості у розмірі 748    228,47 грн., а також заявляє про стягнення з відповідача пені у розмірі 89    930,60 грн., 3% річних у розмірі 65    315,74 грн. та інфляційних у розмірі 321 738,28 грн.

Короткий зміст ухвали місцевого господарського суду та мотиви її прийняття
3.          23.12.2024 до Господарського суду міста Києва від Товариства з обмеженою відповідальністю «Вім-Буд» надійшла заява про забезпечення позову, в якій заявник просить суд вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, які знаходяться на всіх рахунках у всіх банківських та інших фінансово-кредитних установах, та на майно, які належить Товариству з обмеженою відповідальністю «Горбуд» в межах суми позову у розмірі 1    255    213,09 грн.
4.          Ухвалою Господарського суду Київської області від 06.01.2025 у справі № у справі № 910/15530/24 в задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Вім-Буд» про вжиття заходів забезпечення позову відмовлено повністю.
5.          Відмовляючи у задоволенні заяви заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Вім-Буд» про вжиття заходів забезпечення позову, місцевий господарський суд виходив з того, що заявник не надав суду належних обґрунтувань та доказів в підтвердження наявності підстав для вжиття заходів забезпечення позову, не надав жодних доказів, які свідчать про можливе істотне ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду або позбавлення заявника можливості ефективно захистити його порушені чи оспорювані права та інтереси, за захистом яких він звернувся до суду, у разі невжиття таких заходів забезпечення позову. 
6.          Судом зазначено, що подана заява мотивована припущеннями про можливе порушення прав позивача у майбутньому та імовірну неможливість виконання рішення суду у даній справі, що не створює підстав для вжиття заходів забезпечення позову. 

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів
7.          Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду, адвокат Сулім Я.В., який діє в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю    «Вім-Буд» на підставі ордеру на надання правничої допомоги від 09.12.2024, 15.01.2025 за допомогою системи «Електронний суд» подав апеляційну скаргу (безпосередньо до Північного апеляційного господарського суду), у якій просить: скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 06.01.2025 у справі № 910/15530/24; ухвалити нове рішення суду, яким задовольнити заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Вім-Буд» про забезпечення позову у справі № 910/15530/24 у повному обсязі та вжити заходи забезпечення позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Вім-Буд» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Горбуд» про стягнення заборгованості за Договором субпідряду № 1285/15-21СП на виконання робіт по утепленню фасаду будинку на об`єкті: «Будівництво житлових будинків з вбудовано-прибудованими об`єктами громадського обслуговування та паркінгом на вул. Сортувальна, 5, вул. Канальна, 2 та вул. Клеманська, 7 у Дарницькому районі міста Києва. ІІІ черга будівництва. Житловий будинок № 3, ТП-2» від 24.09.2021 року, шляхом накладення арешту на грошові кошти, що належать Товариству з обмеженою відповідальністю «Горбуд», які знаходяться на всіх рахунках відповідача в усіх банківських або інших фінансово-кредитних установах, та на майно, яке належить Товариству з обмеженою відповідальністю «Горбуд» в межах суми позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Вім-Буд», а саме 1 225 213,09 грн. 
8.          Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги,  скаржник вказує, що ухвала суду першої інстанції є незаконною та такою, що постановлена з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, та з порушенням норм процесуального та матеріального права. 
9.          На переконання апелянта існує  достатньо підстав вважати, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду, у зв`язку з чим будуть суттєво порушені майнові права позивача, оскільки відповідач через неналежне виконання своїх зобов`язань за договором має заборгованість перед позивачем у розмірі 1 225 213, 09 грн.
10.          Апелянт заперечує доводи відповідача щодо його надійності, як контрагента, оскільки:
-          ні після отримання претензії, ні після подання позову відповідач не виявляв реальних намірів виконувати свої зобов`язання;
-          здійснені часткові платежі є маніпуляцією, спрямованою на створення видимості виконання зобов`язань та введення суду в оману, адже ці дії були вчинені виключно у відповідь на подання заяви про забезпечення позову від 23.12.2024, щоб уникнути накладення арешту на рахунки чи майно відповідача;
-          участь відповідача у тендерах не може слугувати доказом його добросовісності або належного виконання договірних зобов`язань;
-          значне прострочення виконання зобов`язань за договором, включаючи останню оплату 02.08.2023, свідчить про свідоме ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків;
-          відповідач безпідставно використовував кошти, які мали бути перераховані позивачеві за виконані роботи.
  Апелянт звертає увагу суду, що систематичність порушення договірних зобов`язань відповідачем підтверджується значним переліком судових справ, де відповідачем виступає Товариство з обмеженою відповідальністю «Горбуд».
11.          Апелянт стверджує, що відповідач не надав суду жодних доказів, які підтверджують, що задоволення заяви про забезпечення позову створить перешкоди у здійсненні його господарської діяльності.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті
12.          Відповідно до з витягу протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 15.01.2025    апеляційну скаргу у справі № 910/15530/24 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Яценко О.В., судді Хрипун О.О., Іоннікова І.А. 
13.          Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.01.2025 у справі № 910/15530/24 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою    Товариства з обмеженою відповідальністю «Вім-Буд» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 06.01.2025 у справі № 910/15530/24; справу № 910/11530/24 призначено до розгляду  на 04.02.2025 о 12:10; витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/15530/24    за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Вім-Буд» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Горбуд» про стягнення 1    225 213,09 грн. 
14.          На виконання вимог ухвали Північного апеляційного господарського суду від 16.01.2025 у справі № 910/15530/24 23.01.2025 матеріали справи № 910/15530/24 надійшли на адресу Північного апеляційного господарського суду.
15.          Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.01.2025 у справі № 910/15530/24 задоволено заяву представника позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Вім-Буд» про участь у судовому засіданні в режимі відео конференції при розгляді апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Вім-Буд» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 06.01.2025 у справі № 910/15530/24.

Позиції учасників справи
16.          У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначає, що оскаржувана ухвала Господарського суду міста Києва від 06.01.2025 постановлена з дотриманням вимог чинного законодавства, є законною та обґрунтованою. 
17.          Відповідач наполягає на тому, що матеріали заяви позивача про забезпечення позову не містять будь-яких доказів, які б свідчили про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі, а також не містять даних про неможливість захисту прав, свобод та інтересів позивача без вжиття таких заходів забезпечення позову.
18.          Відповідач звертає увагу, що ним здійснюється погашення заборгованості перед позивачем у можливих обсягах, і лише сам факт наявності заборгованості за договором не свідчить про можливе ухилення відповідача від виконання рішення суду в даній справі, в разі задоволення позову.
19.          Відповідач наголошує, що твердження скаржника зводяться лише до переоцінки зазначених ним доводів у заяві про забезпечення позову.

Клопотання сторін у справі
20.          27.01.2025 представник позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Вім-Буд» Сулім Я.М. за допомогою системи "Електронний суд" подав заяву про участь у судовому засіданні в режимі відео конференції при розгляді апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Вім-Буд» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 06.01.2025 у справі № 910/15530/24.
21.          Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.01.2025 у справі № 910/15530/24 задоволено заяву представника позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Вім-Буд» про участь у судовому засіданні в режимі відео конференції при розгляді апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Вім-Буд» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 06.01.2025 у справі № 910/15530/24.

Явка представників учасників справи
22.          У судовому засідання 04.02.2025 представник позивача приймав участь у режимі відеоконференцзвязку.
23.          Представник позивача вимоги своєї апеляційної скарги підтримав і просив суд апеляційної інстанції її задовольнити, ухвалу Господарського суду міста Києва від 06.01.2025 у справі № 910/15530/24  скасувати.
24.          04.02.2025 в судове засідання відповідач явку свого уповноваженого представника не забезпечив, про поважність причин нез`явлення в судове засідання суд не повідомляв, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, шляхом доставлення копій ухвали апеляційного суду до його електронного кабінету, що підтверджується відповідною довідкою.
25.          Згідно з частиною 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
26.          Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
27.          Також колегія суддів зазначає, що учасники справи не були позбавлені права та можливості знайомитись з відповідною ухвалою у Єдиному державному реєстрі судових рішень (https://reyestr.court.gov.ua/) з огляду на приписи частини 1        статті 9 Господарського процесуального кодексу України, частини 2        статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень", відповідно до яких доступ до судових рішень є відкритим, а повний текст судових рішень підлягає оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення та підписання.
28.          В даному контексті слід враховувати також правову позицію Європейського суду з прав людини у справі "Пономарьов проти України", згідно з якою сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.
29.          Крім того, враховуючи положення частини 1  статті 9 Конституції України        та беручи до уваги ратифікацію        Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР  Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  1950 року і Першого протоколу та протоколів №2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04.11.1950) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
30.          Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
31.          З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції зазначає, що вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі, а тому колегія суддів ухвалила здійснити розгляд справи без участі осіб, які не з`явилися.
32.          Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції
33.          Як вбачається з матеріалів справи, Товариство з обмеженою відповідальністю «Вім-Буд» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Горбуд» про стягнення 1    225    213,09 грн.
34.          Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем грошового    зобов`язання із оплати виконаних на підставі договору субпідряду №1285/15-21СП від 24.09.2021 робіт, у зв`язку з чим позивач вказує на наявність заборгованості у розмірі 748    228,47 грн., а також заявляє про стягнення з відповідача пені у розмірі 89    930,60 грн., 3% річних у розмірі 65    315,74 грн. та інфляційних у розмірі 321    738,28 грн.
35.          Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.12.2024 відкрито провадження у справі та ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження.
36.          23.12.2024 до Господарського суду міста Києва від Товариства з обмеженою відповідальністю «Вім-Буд» надійшла заява про забезпечення позову, в якій заявник просив суд вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, які знаходяться на всіх рахунках у всіх банківських та інших фінансово-кредитних установах, та на майно, які належить Товариству з обмеженою відповідальністю «Горбуд» в межах суми позову у розмірі 1    255    213,09 грн.
37.          Обґрунтовуючи необхідність вжиття заходів забезпечення позову позивач стверджував, що відповідач ухиляється від виконання свого обов`язку і не реагує на його вимоги щодо сплати заборгованості, що свідчить про не зацікавленість відповідача у погашенні боргу, і, у разі задоволення позову, він так само буде ухилятися від його виконання, у зав`язку з чим судове рішення не буде виконане добровільно та існують реальні загрози утруднення та/або неможливості його виконання. 
38.          Ухвалою Господарського суду Київської області від 06.01.2025 у справі № у справі № 910/15530/24 в задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Вім-Буд» про вжиття заходів забезпечення позову відмовлено повністю.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови
39.          Відповідно до пункту 5 частини 1  статті 255 Господарського процесуального кодексу України  ухвала суду першої інстанції, зокрема, про відмову у забезпеченні позову може бути оскаржена в апеляційному порядку окремо від рішення суду першої інстанції.
40.          Згідно з частинами 1, 2  статті 271 Господарського процесуального кодексу України України  апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.
41.          Відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві до неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду у суді першої інстанції. 
42.          Разом із цим, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частини 4  статті 269 Господарського процесуального кодексу України).
43.          Постановляючи ухвалу про відмову в забезпеченні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем в обґрунтування поданої заяви не доведено суду, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити виконання чи призвести до невиконання рішення суду, оскільки припущення позивача, викладені у заяві, не містять переконливих та підтверджених доказами підстав для забезпечення позову.
44.          Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржувана ухвала місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав. 
45.          Процесуальні підстави для застосування заходів забезпечення позову визначає стаття 136 Господарського процесуального кодексу України.
46.          Згідно зі статтею 136 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
47.          Інститут вжиття заходів забезпечення позову є одним із механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту.
48.          Під забезпеченням позову необхідно розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити (аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18).
49.          Тобто забезпечення позову за правовою природою є засобом запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, метою якого є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів заявника, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.
50.          Аналогічні правові висновки щодо застосування ст. ст. 136, 137 ГПК України викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/19256/16, від 14.05.2018 у справі № 910/20479/17, від 14.06.2018 у справі № 916/10/18, від 23.06.2018 у справі № 916/2026/17, від 16.08.2018 у справі № 910/5916/18, від 11.09.2018 у справі № 922/1605/18, від 14.01.2019 у справі № 909/526/18, від 21.01.2019 у справі № 916/1278/18, від 25.01.2019 у справі № 925/288/17, від 26.09.2019 у справі № 904/1417/19.
51.          В частинах 1, 4    статті 137 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб. Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними з заявленими позивачем вимогами.
52.          Забезпечення позову є засобом, спрямованим на запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, що полягає у вжитті заходів, за допомогою яких у подальшому гарантується виконання судових актів. При цьому, сторона, яка звертається з заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення з такою заявою. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених    статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову. Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення з заявою про забезпечення позову. З цією метою обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову. У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
53.          Під час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову (аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 17.12.2018 р. у справі № 914/970/18).
54.          Позов забезпечується, зокрема накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб (пункт 1 частини першої статті 137 ГПК України).
55.          При цьому сторона, яка звертається з заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення з такою заявою. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 74 ГПК України, обов`язковим є подання доказів на підтвердження наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.
56.          Отже, забезпечення позову є засобом, спрямованим на запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи. Воно полягає у вжитті заходів, за допомогою яких у подальшому гарантується виконання судового рішення або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
57.          Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення. 
58.          Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. 
59.          Заходи до забезпечення позову повинні бути співрозмірними з заявленими позивачем вимогами (частина четверта статті 137 Господарського процесуального кодексу України). 
60.          Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. 
61.          Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.
62.          Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії. 
63.          Аналогічна правова позиція наведена в постановах Верховного Суду від 12.09.2018 у справі №910/7912/18, від 21.09.2019 у справі №902/483/18, від 08.10.2018 у справі №913/257/18 та від 10.01.2019 у справі №910/11906/18.
64.          З наведеного слідує, що не існує універсального алгоритму застосування заходів забезпечення позову, оскільки їх вжиття (або відмова у такому) знаходиться у прямій залежності від фактичних обставин кожного конкретного господарського спору. 
65.          Положеннями частини 3 статті 13, частин 1 та 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
66.          За змістом статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
67.          Відповідно до частини першої статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
68.          Згідно зі статтею 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
69.          Враховуючи вищенаведені процесуальні положення, судова колегія зауважує, що звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивач повинен обґрунтувати причини звернення з такою заявою та надати суду докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.
70.          Отже, у кожному конкретному випадку, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суду належить встановити наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду у разі задоволення позову. При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається саме на заявника.
71.          Разом з тим, позивач не навів мотивів, у тому числі з посиланням на відповідні обставини та належні докази, які б підтверджували наведені у заяві про забезпечення позову обставини, якими останній обґрунтовує необхідність вжиття судом заходів забезпечення позову у справі, і зокрема, що невжиття таких заходів спроможне істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.
72.          Також заявником не надано доказів стосовно адекватності та співмірності вказаного заходу забезпечення позову заявленим вимогам.
73.          Заява про забезпечення позову не може ґрунтуватися на припущеннях заявника. Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати необхідність вжиття відповідного заходу забезпечення позову. Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.
74.          Отже, посилання скаржника на те, що невжиття заходів забезпечення може унеможливити поновлення порушених прав та інтересів позивача є тільки його припущеннями, які не підтверджуються жодними належними та допустимими доказами.
75.          Посилання скаржника на те, що відповідач може позбутись коштів, які знаходяться на його рахунках у банківських установах, що утруднить чи зробить неможливим виконання судового рішення у разі задоволення позову, колегія вважає необґрунтованими, оскільки позивач не надав належних доказів на підтвердження викладеного. 
76.          Також, Товариством з обмеженою відповідальністю «Вім-Буд»  не наведено обставин з посиланням на докази, які б свідчили про вчинення відповідачем конкретних дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання, в тому числі і дій, спрямованих на безпідставне витрачання ним коштів чи приховування активів тощо.
77.          При цьому, доводи щодо потенційної можливості настання в майбутньому негативних наслідків, з посиланням на невизнання відповідачем вимог позивача, а також нібито свідоме ухилення від відповідальності, без надання відповідного обґрунтування, в тому числі з посиланням на докази, які б свідчили про вчинення відповідачем певних реальних дій, спрямованих на ухилення від виконання судового рішення, не є достатньою підставою для вжиття заходів забезпечення позову.
78.          Доводи апелянта стосовно того, що систематичність порушення договірних зобов`язань відповідачем підтверджується значним переліком судових справ, де стороною є відповідач, колегією суддів не беруться до уваги, оскільки в даному випадку це не є доказом необхідності забезпечення позову.
79.          Колегією суддів враховано постанови Верховного Суду, на які посилається позивач в апеляційній скарзі, однак останні ґрунтуються саме на обґрунтованості доводів заявника щодо вжиття заходів забезпечення позову та підтвердженості цих доводів належними доказами. Натомість, як уже зазначалося вище, позивачем не надано доказів, які б свідчили про те, що невжиття заходів забезпечення позову ускладнить або зробить неможливим виконання рішення суду у даній справі у разі задоволення позову. 
80.          Колегія суддів погоджується з зауваженням суду першої інстанції, що заходи забезпечення позову не повинні мати наслідком припинення господарської діяльності суб`єкта господарювання. 
81.          Оцінюючи обґрунтованість та законність ухвали Господарського суду міста Києва  від 06.01.2025 у справі № 910/15530/24 , колегія суддів вважає, що позивач належним чином не обґрунтував, у тому числі з посиланням на відповідні обставини та належні докази, що невжиття таких заходів забезпечення позову спроможне істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених (оспорюваних) прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. Зокрема, з доданих до заяви про вжиття заходів забезпечення позову документів не встановлено обставин щодо реалізації відповідачем нерухомого майна чи вчинення підготовчих дій до його реалізації, значного витрачання коштів, рахунків у банківських установах, тощо. 
82.          З урахуванням наведеного, судова колегія вважає, що місцевим господарським судом правомірно було відмовлено в задоволенні заяви про забезпечення позову, оскільки заявником належними і допустимими доказами в розумінні приписів статтей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України не було доведено обставин, з якими закон пов`язує застосування заходів забезпечення позову. Відтак, аргументи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків Господарського суду міста Києва. 
83.          Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що ухвала суду першої інстанції є незаконною та такою, що постановлена з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, та з порушенням норм процесуального та матеріального права, - не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку. 
84.          Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, це й принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.
85.          Одночасно, цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
86.          Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц.
87.          Для виконання вимог статті 86 Господарського процесуального кодексу України необхідним є аналіз доказів та констатація відповідних висновків за результатами такого аналізу. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
88.          Водночас 17.10.2019 набув чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до Господарського процесуального кодексу та змінено назву статті 79 Господарського процесуального кодексу України з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції з фактичним впровадженням у господарський процес стандарту доказування "вірогідність доказів".
89.          Стандарт доказування "вірогідність доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.
90.          Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
91.          Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
92.          Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом" ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
93.          Аналогічний підхід до стандарту доказування "вірогідність доказів" висловлено Касаційним господарським судом у постановах від 29.01.2021 у справі № 922/51/20, від 31.03.2021 у справі № 923/875/19, від 25.06.2020 у справі № 924/233/18.
94.          Суд апеляційної інстанції зазначає, що розгляд даної справи здійснюється в порядку, передбаченому нормами Господарського процесуального кодексу України, відповідно, і оцінка доказів у ній здійснюватиметься через призму такого стандарту доказування, як "баланс вірогідностей".
95.          Приписами статей  76,  77 Господарського процесуального кодексу України  визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
96.          Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України  передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
97.          За приписами частин 1, 3 статті 13  Господарського процесуального кодексу України  судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
98.          Доводи скаржника щодо постановлення оскаржуваної ухвали з неповним з`ясуванням обставин, які мають значення для справи, не знайшли свого підтвердження під час перегляду ухвали судом апеляційної інстанції, а наявні в матеріалах оскарження докази свідчать про обґрунтованість висновків суду, викладених в оскаржуваному судовому рішенні. 
99.          При цьому, колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1  статті 9 Конституції України  та беручи до уваги ратифікацію  Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР  Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  1950 року і Першого протоколу та протоколів №2,4,7,11 до Конвенції та прийняття  Закону України від 23.02.2006 №3477-IV  (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04.11.1950) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
100.          Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" у рішенні від 18.07.2006 та у справі "Трофимчук проти України" у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
101.          У рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1  статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
102.          З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим господарським судом та судом апеляційної інстанції, інші доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на правильність прийнятого судом рішення.
103.          На підставі наявних матеріалів справи колегія суддів встановила, що обставини, на які посилається скаржник - Товариство з обмеженою відповідальністю «Вім-Буд»  в розумінні  статті 86 ГПК України  не можуть бути підставою для зміни або скасування ухвали Господарського суду міста Києва від 06.01.2025 по справі 910/15530/24, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
104.          Враховуючи наведене, ухвала Господарського суду міста Києва від 06.01.2025  по справі 910/15530/24 відповідає матеріалам справи, є законною та обґрунтованою, підстави, передбачені статтями  Господарського процесуального кодексу України  для її скасування, відсутні.
105.          У даній справі скаржнику було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин згідно з нормами матеріального та процесуального права.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги
106.          Відповідно до положень  статті 269 Господарського процесуального кодексу України  суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
107.          Згідно зі  статтею 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
108.          З огляду на викладені обставини, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, а тому ухвала Господарського суду міста Києва від 06.01.2025  по справі 910/15530/24 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування або зміни не вбачається. 
109.          За таких обставин, підстави для задоволення апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Вім-Буд»  відсутні.

Судові витрати
110.          У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання необхідно покласти на скаржника.
Керуючись ст.ст.  9,  126,  252,  263, 267-271, 273,  275,  276,  281 - 285, 287 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, - 

ПОСТАНОВИВ:

1.   Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Вім-Буд»  залишити без задоволення.
3.  Ухвалу Господарського суду міста Києва від 06.01.2025  по справі 910/15530/24 залишити без змін.
4.  Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на скаржника. 
Матеріали даної справи повернути до місцевого господарського суду.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено 06.02.2025 
Головуючий суддя                                                            О.В. Яценко 

Судді                                                                                О.О. Хрипун

                                                                                І.А. Іоннікова