ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/464/25 Справа № 215/6315/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - Демиденко Ю. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2025 року                                                         м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого судді                Агєєва О.В.,
суддів:        Бондар Я.М., Корчистої О.І., 

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу №215/6315/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди в порядку зворотної вимоги, за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_1  на рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 червня 2024 року, ухваленого у складі судді Демиденка Ю.Ю., -

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2023 року ФОП ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що 19 лютого 2020 року між ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» та відповідачем ОСОБА_2 було укладено Поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АО/2894455. Відповідно до умов вказаного Полісу страхування, ПрАТ «УПСК» взяло на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку за участю забезпеченого транспортного засобу марки «Daewoo Lanos», н/з НОМЕР_1 сплатити страхове відшкодування за шкоду заподіяну третім особам. 09 червня 2020 року сталось дорожньо-транспортна пригода за участі автомобіля «Daewoo Lanos», н/з НОМЕР_1 під керуванням відповідача ОСОБА_2 та автомобіля «Daewoo Sens», н/з НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_3 . Постановою судді Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 вересня 2020 року відповідача ОСОБА_2 було визнано винуватим у вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ст.ст.122-4, 124 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності. В наслідок ДТП автомобіль «Daewoo Sens», н/з НОМЕР_2 отримав механічні пошкодження, чим було завдано матеріальної шкоди. На підставі страхового акту № 218/037/001054/20/1 від 18 вересня 2020 року ПрАТ «УПСК» було виплачено страхове відшкодування в розмірі 11 136,90 грн. Оскільки, відповідача ОСОБА_2 було притягнуто до адміністративної відповідальності зокрема за самовільне залишення місця пригоди, у ПрАТ «УПСК» виникло право подати регресний позов до відповідача, як до водія забезпеченого транспортного засобу. 03 березня 2023 року між ПрАТ «УПСК» та позивачем ФОП ОСОБА_1 укладено Договір № 03/03/2023 про відступлення права вимоги, відповідно до я кого останній набув право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків завданих ПрАТ «УПСК», в тому числі у вигляді виплаченого страхового відшкодування за Полісом № АО/2894455 від 19 лютого 2020 року.
Позивач ФОП ОСОБА_1 просив суд стягнути на його користь з відповідача ОСОБА_2 завдані збитки в порядку регресу в розмірі 11 136,90 грн.

Рішенням Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області 21 червня 2024 рокув задоволенні позову ФОП ОСОБА_1 до ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ФОП ОСОБА_1 посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, з порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що позовна давність, зокрема загальна позовна давність, не пропущена, оскільки з 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан, який неодноразово продовжувався, та відповідно до положень Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності зупиняється на строк дії такого стану. 

Від відповідача відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до ч. 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Ціна позову у даній справі менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому дану справу слід розглядати без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, 19 лютого 2020 року між ПрАТ «УПСК» та відповідачем ОСОБА_2 було укладено Поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АО/2894455, відповідно до умов якого, ПрАТ «УПСК» взяло на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку за участю забезпеченого транспортного засобу марки «Daewoo Lanos», н/з НОМЕР_1 сплатити страхове відшкодування за шкоду заподіяну третім особам (а.с.25).
09 червня 2020 року сталось дорожньо-транспортна пригода за участі автомобіля «Daewoo Lanos», н/з НОМЕР_1 під керуванням відповідача ОСОБА_2 та автомобіля «Daewoo Sens», н/з НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_3 .
Постановою судді Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 вересня 2020 року відповідача ОСОБА_2 було визнано винуватим у вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ст.ст.122-4, 124 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності (а.с.30-32).
18 вересня 2020 року ПрАТ «УПСК» було виплачено страхове відшкодування в розмірі 11 136,90 грн. (а.с.42, 43).
03 березня 2023 року між ПрАТ «УПСК» та позивачем ФОП ОСОБА_1 укладено Договір № 03/03/2023 про відступлення права вимоги, відповідно до я кого останній набув право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків завданих ПрАТ «УПСК», в тому числі у вигляді виплаченого страхового відшкодування за Полісом № АО/2894455 від 19 лютого 2020 року (а.с.12-24).

Судове рішення про відмову у задоволені позову мотивоване тим, що позивачем пропущено встановлений законом трирічний строк позовної давності.

Колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.
Матеріалами справи підтверджено, що постановою судді Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07.09.2020 відповідача ОСОБА_2 було визнано винувати у вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ст.ст.122-4, 124 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності (а.с.30-32).
Таким чином, обставини дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 09 червня 2020 року, а також вина у такій, визначені судовим рішення, яке набрало законної сили, відтак у силу статті 82 ЦПК України не підлягають доказуванню у ході розгляду даної цивільної справи.

Колегія суддів виходить із того, що спір між сторонами виник з деліктних зобов`язань про відшкодування шкоди, які регулюються нормами глави 82 Цивільного кодексу України, а також Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-IV від 01 липня 2004 року.
Питання розміру завданої шкоди чи права первісного кредитора ПрАТ «УПСК» не заперечується сторонами.
За загальним правилом статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її заподіювача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а за шкоду, завдану в наслідок дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.
Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.
Відповідно до статті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату).
Так, підпунктом «б» та «в» підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду: б) якщо він керував транспортним засобом без права на керування транспортним засобом відповідної категорії; в) якщо він після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди чи відмовився від проходження відповідно до встановленого порядку огляду щодо стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, або вжив алкоголь, наркотики чи лікарські препарати, виготовлені на їх основі (крім тих, що входять до офіційно затвердженого складу аптечки або призначені медичним працівником).
Страховики - це страхові організації, що мають право на здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів відповідно до вимог, встановлених цим Законом та Законом України "Про страхування" (ст. 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування є страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного вище закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 23 вересня 2020 року, справа № 199/1100/19.

Таким чином, з врахуванням принципу диспозитивності, у правовідносинах між сторонами основною метою є встановлення наявності чи відсутності підстав для покладення на відповідача, як винну особу, обов`язку сплатити позивачу страхове відшкодування, як особі, яка набула права вимоги.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Сторонами в зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).
Статтею 512 ЦК України визначені загальні підстави та порядок заміни кредитора у зобов`язанні, відповідно якої кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України).
Відступлення права вимоги (цесія) за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Договір відступлення права вимоги може бути як безоплатним, так і оплатним.

Колегія суддів виходить із того, що договір відступлення права вимоги, який фігурує у справі, передбачає перехід права вимоги за зобов`язаннями, відтак обмежуються виключно правом стягнення коштів, які були оплачені замість завдавача шкоди. Однією з основних відмінностей в таких правовідносинах є те, що при відшкодуванні особою шкоди, завданої іншою особою, первісне деліктне зобов`язання (в тому числі і забезпечене відносинами страхування) припиняється, та виникає нове – регресне. У новому правовідношенні немає жодних складових правовідносин страхування. Це призводить до того, що право регресної вимоги може переходити не тільки до страхової компанії, а й будь якої іншої особи, яка оплатила кошти за винну особу.
Відповідні правові висновки прямо кореспондуються з правовою позицією Верховного Суду, висловленою в постанові від 21 вересня 2019 року у справі №521/10891/15.
Зокрема, Верховний Суд у вказаній постанові прямо зазначив, що при регресі основне деліктне зобов`язання припиняється та виникає нове регресне зобов`язання, в межах якого у кредитора (третьої особи, що виконала обов`язок замість винної особи перед потерпілим) виникає право окремої вимоги до такої винної особи.
Згідно договорів відступлення права вимоги до нових кредиторів переходять власне відповідні вимоги по відношенню до боржників, а не статус чи вид діяльності попереднього кредитора.
Враховуючи наведене, колегія суддів розділяє позицію позивача, який набув право вимоги щодо страхових виплат, виплачених ПрАТ «УПСК», яке є страховиком потерпілої особи та виконало свої зобов`язання за договором обов`язкового страхування відповідно до умов, визначених у ньому, здійснивши відшкодування завданих збитків у повному обсязі.
У статті 517 Цивільного кодексу України не визначений виключний перелік документів, які засвідчують права, що передаються, тому залежно від особливостей конкретних правовідносин таким документом може бути і сам договір, який підтверджує факт виникнення та існування первісних зобов`язальних відносин.
У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення.

Судом не встановлено обставин, за яких правомірність правочину про відступлення права вимоги, на підставі якого відбувся перехід права вимоги від ПрАТ «УПСК» до ФОП ОСОБА_1 , у передбаченому законом порядку спростована.
Більше того, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 516 ЦК України).

Таким чином, оцінивши в сукупності наявні у справі докази, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції в цілому дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позову, оскільки ПрАТ «УПСК» відступило ФОП ОСОБА_1 право вимоги, а до останнього, як нового кредитора, перейшло право вимоги до відповідача щодо відшкодування у порядку регресу збитків у вигляді виплаченого страхового відшкодування за договором в розмірі 11 136,90 грн.

Щодо застосування строку позовної давності, заявленого представником відповідача колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Частиною першою статті 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
В частині четвертій статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
24 лютого 2022 року Указом Президента України № 64/2022 в Україні було введено правовий режим воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.
Указами Президента України від 14 березня 2022 року № 133/2022, від 18 квітня 2022 року № 259/2022, від 17 травня 2022 року № 341/2022, від 12 серпня 2022 року № 573/2022, від 07 листопада 2022 року № 757/2022, від 06 лютого 2023 року № 58/2023, від 01 травня 2023 року № 254/2023 воєнний стан в Україні неодноразово було продовжено, включно до 07 лютого 2025 року.
17 березня 2022 року набув чинності Закон України від 15 березня 2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів щодо дії норм на період воєнного стану», яким було внесені зміни до ЦК України, а саме розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 19 такого змісту: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії».
Тобто загальна позовна давність, перебіг якої припав на період дії в Україні правового режиму воєнного стану, продовжена законодавцем на період дії такого правового режиму. Водночас продовження строків свідчить, що їх перебіг, який відбувається у період дії воєнного стану, не зараховується при обчисленні.
Отже, оскільки з 24 лютого 2022 року та на момент подання позивачем у цій справі позовної заяви (27 жовтня 2023 року) про відшкодування шкоди в порядку регресу в Україні діяв правовий режим воєнного стану, то відповідно до пункту 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України позивач не пропустив позовну давність, визначену статтею 257 ЦК України .
Відтак, строк позовної давності за вимогою про відшкодування шкоди в порядку регресу, в силу приписів пункту 19 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, продовжено на строк дії воєнного стану.

Зважаючи на викладене, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що строк позовної давності в даній справі позивачем пропущено.
Враховуючи те, що ДТП скоєна з вини відповідача, при цьому ФОП ОСОБА_1 набув право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків завданих ПрАТ «УПСК», в тому числі у вигляді виплаченого страхового відшкодування за Полісом № АО/2894455 від 19 лютого 2020 року, укладеного між ПрАТ «УПСК» та відповідачем ОСОБА_2 , колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог, у зв`язку із чим поданий позов підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції – скасуванню.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно пунктів 3 та 4 частина 1 статі 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи наведене рішення суду на підставі ч.1 ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог ФОП ОСОБА_1 .

Згідно частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
За частиною 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З огляду на задоволення позовних вимог у повному обсязі, з відповідача на користь позивача підлягають до стягнення витрати по сплаті судового збору в суді першої інстанції у розмірі 858,88 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 2 900 грн. 
Відповідно до підпункту «в» пункті 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
З урахуванням задоволення апеляційної скарги ФОП ОСОБА_1 з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судові витрати по сплаті судового збору у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції в сумі 1 287 грн. та витрати на правову допомогу на стадії апеляційного оскарження справи у розмірі 2 000 гривень.

Вирішуючи питання щодо стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 2 900 гривень в суді першої інстанції та 2000 гривень в апеляційній інстанції, апеляційний суд виходить з наступного.
До суду на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано: договір про надання правової допомоги № 30/01/19 від 30 січня 2019 року; додаткову угоду № 054 від 17 серпня 2023 року до договору про надання правової допомоги № 30/01/19 від 30 січня 2019 року; акт здачі-прийняття робіт; копію платіжної інструкції від 17 серпня 2023 року № P24AP24A1582362291D5045 на суму 2 900 гривень.
Враховуючи висновки щодо застосування відповідних норм права, які викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №755/9215/15-ц, постановах Верховного Суду у справі №905/1795/18 та у справі №922/2685/19, і те, що справа є незначної складності, в даній категорії справ наявна узгоджена та усталена судова практика, існує відпрацьована адвокатська практика у даній категорії справ, а обсяг досліджених доказів є невеликим, колегія суддів приходить до висновку про можливість стягнення з відповідача на користь позивача 2 900 гривень витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції та 2 000 гривень витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, що відповідає критерію об`єктивності та буде співмірним з виконаною адвокатом роботою у цій справі.

Керуючись статтями  141, 259, 263-265, 279, 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд - 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 червня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення.
Позовні вимоги фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди в порядку зворотної вимоги задовольнити. Стягнути з  ОСОБА_2 на користь фізичної особи-підприємця  ОСОБА_1 11 136 (одинадцять тисяч сто тридцять шість) грн. 90 коп.
Стягнути з  ОСОБА_2 на користь фізичної особи-підприємця  ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 858,88 грн. за подання позову та в сумі 1 287 грн. за подання апеляційної скарги, що разом складає 2145 (дві тисячі сто сорок п`ять) грн. 88 коп.
Стягнути з  ОСОБА_2 на користь фізичної особи-підприємця  ОСОБА_1 судові витрати, пов`язані з наданням правничої допомоги у суді першої інстанції у сумі 2 900 грн. та в суді апеляційної інстанції в сумі 2 000 грн., що разом складає 4 900 (чотири тисячі дев`ятсот) грн. 00 коп.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Судді: