УХВАЛА
 
26 лютого 2025 року
м. Київ
 
справа № 216/6935/23
провадження № 61-1548ск25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Ситнік О. М., Фаловської І. М.,
 
розглянув касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» на рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 травня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 08 січня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Криворіжгаз», Товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» про визнання незаконними дій, зобов`язання здійснити перерахунок заборгованості та встановити індивідуальний лічильник, 
 
ВСТАНОВИВ:
 
У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Криворіжгаз» (далі - АТ «ОГС «Криворіжгаз»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» (далі - ТОВ «Газорозподільні мережі України»), в якому просила:
 
- визнати незаконними дії АТ «ОГС «Криворіжгаз» щодо встановлення 15 серпня 2018 року загально-будинкового вузла обліку газу за адресою: АДРЕСА_1 ;
 
- визнати незаконним, встановлений АТ «ОГС «Криворіжгаз» на підставі пункту 
8 постанови Кабінету Міністрів України від 16 травня 2002 року№ 620 режим нарахування об`ємів спожитого природного газу після зняття загально-будинкового вузлу обліку газу для побутового споживача природного газу ОСОБА_1 ;
 
-зобов`язати ТОВ «Газорозподільні мережі України» поновити ОСОБА_1 режим нарахування природного газу відповідно до норм споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 лютого 2019 року № 143 «Про питання споживання природно газу», та здійснити ОСОБА_1 перерахунок плати 
за спожитий газ, починаючи з 01 травня 2020 року, відповідно до норм споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 лютого 2019 року 
№ 143 ;
 
- зобов`язати відповідачів за свій рахунок здійснити встановлення індивідуального газового лічильника в квартирі позивача.
 
Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 травня 2024 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 08 січня 2025 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково.
 
Визнано незаконним встановлений АТ «Оператор газорозподільної системи «Криворіжгаз» на підставі пункту 8 постанови Кабінету Міністрів України 
від 16 травня 2002 року № 620 режим нарахування об`ємів спожитого природного газу після зняття загально-будинкового вузлу обліку газу для побутового споживача природного газу ОСОБА_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 .
 
Зобов`язано ТОВ «Газорозподільні мережі України» поновити ОСОБА_1 режим нарахування природного газу відповідно до норм споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 лютого 2019 року № 143 «Питання споживання природного газу», та здійснити ОСОБА_1 перерахунок плати за спожитий газ, починаючи з 01 травня 2020 року відповідно до норм споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 лютого 2019 року № 143 «Питання споживання природного газу».
 
У задоволенні решти вимог позову відмовлено.
 
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
06 лютого 2025 року ТОВ «Газорозподільні мережі України», через підсистему «Електронний суд», звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою 
на рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 травня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 08 січня 2025 року, в якій представник заявника, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 травня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду 
від 08 січня 2025 року в частині зобов`язання ТОВ «Газорозподільні мережі України» здійснити ОСОБА_1 перерахунок плати за спожитий природний газ, починаючи з 01 травня 2020 року до 31 липня 2023 року, відповідно до норм споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 лютого 2019 року 
№ 143 «Питання споживання природного газу», та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову.
 
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у справі, що не підлягають касаційному оскарженню.
 
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Верховним Судом враховано, що Рішенням Конституційного Суду України
від 22 листопада 2023 року № 10-р(ІІ)/2023 у справі щодо гарантування права
на судовий захист у малозначних спорах, визнано таким, що відповідає Конституції України (є конституційним) пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
 
Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Зазначена справа є справою незначної складності та не належить до виключень
із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.
 
Згідно зі статтею 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані
з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.
 
Верховний Суд дослідив та взяв до уваги: предмет позову, складність справи,
а також значення справи для сторін і суспільства та дійшов висновку,
що ця справа є справою незначної складності, і не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.
 
Європейський суд з прав людини зазначає, що застосування критерію малозначності справи у справі було передбачуваним, справа була розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявник не продемонстрував наявності інших виключних обставин, які могли вимагати касаційного розгляду справи (рішення у справі «Азюковська проти України», заява № 47921/08,
від 09 жовтня 2018 року).
 
Представник заявника вважає, що наявні випадки, передбачені підпунктами 
«а» та «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження, оскільки касаційна скарга стосується питання, 
яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а справа має для заявника виняткове значення.
 
Верховний Суд в ухвалі від 05 квітня 2021 року у справі № 420/8512/20 зазначив, що вжите законодавцем словосполучення «значний суспільний інтерес» необхідно розуміти як серйозну, обґрунтовану зацікавленість, яка має неабияке виняткове значення для усього суспільства в цілому, певних груп людей, територіальних громад, об`єднань громадян тощо до певної справи в контексті можливого впливу ухваленого у ній судового рішення на права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб.
 
Представником заявника не доведено, а колегією суддів не встановлено виняткового значення цієї справи для особи, яка подає скаргу.
Також колегією суддів не встановлено фундаментального значення справи, судові рішення в якій оскаржено, для формування єдиної правозастосовчої практики.
 
Представником заявника не обґрунтовано в чому полягає фундаментальне значення цієї справи для формування єдиної правозастосовчої практики 
із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше ґрунтовно 
не досліджуваних питань права.
 
Незгода відповідача із встановленими судами обставинами та наданою оцінкою доказам сама по собі не свідчить про наявність випадків для відкриття касаційного провадження.
 
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання 
та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, 
а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, 
то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі
№ 373/2054/16-ц).
 
Верховним Судом не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, для відкриття касаційного провадження 
у малозначній справі.
 
Верховний Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, вважає, що посилання
в касаційній скарзі на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та порушення процесуального права фактично підтверджує незгоду особи, яка подала касаційну скаргу, з оскаржуваними судовими рішеннями, 
та зводиться до переоцінки доказів, що не належить до компетенції суду касаційної інстанції.
 
Верховний Суд зауважує, що застосування критерію малозначності справи
в цій справі було передбачуваним, справу розглянули суди двох інстанцій
у межах своїх повноважень, заявник не переконав у наявності інших виключних обставин, які за положеннями ЦПК України могли вимагати касаційного розгляду справи.
 
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано
на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно
до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах,
де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини,
якає джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень
та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після
їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення
у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 37).
 
З урахуванням наведеного, оскільки ТОВ «Газорозподільні мережі України»  подало касаційну скаргу на судові рішення у справі незначної складності, 
що не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження 
у справі слід відмовити.
 
Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Товариства 
з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» на рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 травня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 08 січня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Криворіжгаз», Товариства 
з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» про визнання незаконними дій, зобов`язання здійснити перерахунок заборгованості 
та встановити індивідуальний лічильник, відмовити.
 
Копію ухвали та додані до касаційної скарги матеріали направити заявнику.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                            В. В. Сердюк

О. М. Ситнік

І. М. Фаловська