ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

06 лютого 2025 року 	м.Суми	

Справа №579/2590/23 
Номер провадження 22-ц/816/248/25

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),
суддів -          Криворотенка В. І. ,  Філонової Ю. О. 
з участю секретаря судового засідання – Назарової О.М.

у присутності: ОСОБА_1 

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1 
на ухвалу Кролевецького районного суду Сумської області від 03 травня 2024 року, у складі судді Моргуна О.В., постановлену в м. Кролевець, 
в справі за заявою ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та 3% річних,

в с т а н о в и в:

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь 15 000 грн боргу за договором позики від 29 грудня 2020 року та 3% річних в порядку ст. 625 ЦК України у розмірі 1124, 38 грн; а також 2000 грн судових витрат на правничу допомогу та 1073,60 грн судових витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору.
Рішенням Кролевецького районного суду Сумської області від 15 лютого 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики від 29 грудня 2020 року в розмірі 8000 грн.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3% річних від простроченого боргу в сумі 292,20 грн.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1073,60 грн.
В іншій частині позову відмовлено.
Ухвалою Кролевецького районного суду Сумської області від 03 травня 2024 року відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та 3% річних. 
Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати ухвалу та ухвалити нове судове рішення про стягнення з ОСОБА_2 на його користь витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 2000 грн. 
В доводах апеляційної скарги зазначає, що при зверненні до суду з позовом він вказував на те, що ним були понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 2000 грн. На підтвердження вказаних обставин ним було додано договір про надання правової допомоги, укладений між ним та адвокатом Вернигорою В.М. за № 229 від 11 січня 2024 року. Пунктом 2.7 вказаного договору сторони погодили, що за надання правової допомоги у справі № 579/2590/23 клієнт оплатив виконавцю за виконану роботу 2000 грн.
Зазначає, що він не був повідомлений про час та місце розгляду питання про ухвалення додаткового рішення.
Крім того, наголошує на тому, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (п. 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц; п. 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі № 910/12876/19).
Відповідач правом подати відзив на апеляційну скаргу у встановлений судом строк не скористався.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, який підтримав доводи апеляційної скарги, перевіривши законність й обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
За приписами ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відмовляючи в задоволенні заяви позивача ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення, суд першої інстанції виходив з того, що питання про судові витрати в частині професійної правничої допомоги судом вже було вирішено, а тому відсутні підстави для ухвалення додаткового рішення.
Колегія суддів погоджується з таким висновком місцевого суду. 
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
       Частиною 1 ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. 
       Згідно ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:
       1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
       2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
       3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;
       4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
       Частиною 3 ст. 133 ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу .
       Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. 
       Відповідно до ч.ч. 3-4 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
       1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
       2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
       3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
       4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
       У разі недотримання вимог ч. 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
       Згідно з ч. 8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимоги про відшкодування таких витрат.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін).
З матеріалів справи вбачається, що в позовній заяві, поданій до суду 19 грудня 2023 року, ОСОБА_1 зазначив розрахунок понесених судових витрат, зокрема 2000 грн витрат на правничу допомогу. 
15 лютого 2024 року позивач надав суду ордер на надання правничої допомоги від 11 січня 2024 року, згідно з яким адвокат Вернигора В.М. здійснює представництво його інтересів (а.с. 20). 
Також надав договір про надання правової допомоги № 229 від 11 січня 2024 року (а.с. 21), згідно з умовами якого ОСОБА_1 (клієнт) доручає, а адвокат Вернигора В.М. (виконавець) приймає на себе зобов`язання надання правової допомоги у справі № 579/2590/23 (п. 1.1). 
За надані юридичні послуги клієнт сплачує виконавцю за виконану роботу згідно переліку послуг за домовленістю, виходячи з об`єму виконаних робіт (п. 2.1). Робота за договором починається після внесення задатку на розрахунковий рахунок або після вручення задатку особисто виконавцю (п. 2.2). Винагорода сплачується не пізніше 5-ти днів після досягнення позитивного результату для клієнта, у разі вирішення питання не на користь клієнта, виконавець винагороду не отримує (п. 2.5). За надання правничої допомоги клієнт оплатив виконавцю за виконану роботу 2000 грн (п. 2.7).
Пунктом 6.1 договору передбачено, що даний договір дійсний з 11 січня 2024 року до виконання замовлення п. 1.1 договору.
17 квітня 2024 року позивачем суду першої інстанції було подано заяву про ухвалення додаткового рішення, в якій просив стягнути з відповідача на його користь судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2000 грн. Крім того, просив розгляд справи проводити без його участі.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги.
З мотивувальної частини рішення Кролевецького районного суду Сумської області від 15 лютого 2024 року слідує, що всупереч вимогам ст. 81, 137, ч. 8 ст. 141 ЦПК України позивачем не надані належні докази понесення судових витрат на професійну правничу допомогу, а тому суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для компенсації йому таких витрат.
Тобто вказаним рішенням відповідно до приписів ст. 141 ЦПК України було вирішено питання щодо розподілу судових витрат, в тому числі і щодо витрат на професійну правничу допомогу. Позивач рішення Кролевецького районного суду Сумської області від 15 лютого 2024 року в частині розподілу судових витрат, а саме витрат на професійну правничу допомогу, не оскаржив.
З урахуванням того, що питання розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу вже було вирішено рішенням суду від 15 лютого 2024 року, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду щодо відсутності підстав для ухвалення додаткового рішення.
З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів апеляційного суду вважає, що при постановленні оскаржуваної ухвали судом першої інстанції були додержані норми процесуального права та правильно застосовані норми матеріального права. Доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому ухвалу суду слід залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 367; 374; 375, 381-382 ЦПК України, суд – 

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Кролевецького районного суду Сумської області від 03 травня 2024 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.
Повне судове рішення складено 6 лютого 2025 року. 

Головуючий -  	О. І. Собина	

Судді:                                                                                        В. І. Криворотенко 

                                                                                                   Ю. О. Філонова