ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  
 
05 лютого 2025 року
м. Київ
 
справа № 466/4814/23
провадження № 61-12361св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Фаловської І. М., 
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Пророка В. В., Сердюка В. В. (суддя-доповідач), 
 
учасники справи:
 
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - Орган опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради,
треті особи: Шевченківський відділ державної реєстрації актів цивільного стану 
у м. Львові Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Львів), ОСОБА_2 ,
 
особа, яка подала апеляційну скаргу та касаційну скаргу, - ОСОБА_3 ,
 
розглянув у спрощеному позовному провадженні касаційну скаргу  ОСОБА_3 , в інтересах якого діє адвокат Левик Соломія Андріївна, на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 30 листопада 2023 року у складі судді Єзерського Р. Б. та постанову Львівського апеляційного суду від 14 серпня 2024 року у складі колегії суддів Шандри М. М., Крайник Н. П., Шеремети Н. О.,
 
ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
 
У травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Органу опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, треті особи: Шевченківський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у м. Львові Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (далі - Шевченківський ВДРАЦС у м. Львові), ОСОБА_2 , в якому просив: 
? визнати ОСОБА_1 батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
? виключити попередній запис про батька та внести відомості про ОСОБА_1 
як батька до актового запису про народження ОСОБА_4 .
 
Позовні вимоги мотивовано тим, що   ОСОБА_1 є біологічним батьком дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивач стверджував, що він проживав з ОСОБА_5 однією сім`єю з 2020 року до кінця лютого 2022 року без реєстрації шлюбу. Під час реєстрації народження дитини запис про батька вчинено зі слів матері. ІНФОРМАЦІЯ_2 мати дитини ОСОБА_5 померла. 
 
Після смерті матері син потребує батьківської участі в його житті, а без визнання його батьком він не може забрати сина з дитячого будинку. 
 
За висновком судової молекулярно-генетичної експертизи від 30 жовтня 2023 року                                              № СЕ-19/114-23/17033-БД, складеним судовим експертом Львівського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України Колосовським В. Р.,  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , може бути біологічним батьком дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з ймовірністю 99,9999 %.
 
На цій підставі позивач просив суд задовольнити його позов.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 30 листопада 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено.
 
Визнано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянина України, батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
Виключено попередній запис про батька дитини, який зроблено власноручно матір`ю та внесено відомості до актового запису про народження ОСОБА_4 ,                 ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, зазначивши батьком дитини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянина України.
 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції керувався тим, що вірогідність підтвердження біологічного батьківства ОСОБА_1 стосовно дитини ОСОБА_4  складає 99,9999%. Визнання ОСОБА_1 батьком дитини                   ОСОБА_4 є підставою для внесення відповідних змін до актового запису № 319 про народження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вчиненого                 11 листопада 2021 року Галицьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), а саме: виключити попередній запис про батька дитини та внести відомості до актового запису про народження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, зазначивши батьком дитини - ОСОБА_1 ,       ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянина України.
 
Суд першої інстанції також зазначив, що зважаючи на визнання позову відповідачем у цій справі, позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання батьківства підлягають задоволенню.
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_6 як особа, яка не брала участі у справі, та ОСОБА_2 як третя особа оскаржили рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 30 листопада 2023 року в апеляційному порядку та просили суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 .
 
Постановою Львівського апеляційного суду від 14 серпня 2024 року апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 30 листопада 2023 року залишено без змін.
 
Суд апеляційної інстанції керувався тим, що ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги висновок судової молекулярно-генетичної експертизи від 30 жовтня 2023 року                                              № СЕ-19/114-23/17033-БД, складений судовим експертом Львівського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України Колосовським В. Р., відповідно до якого ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , може бути біологічним батьком дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з ймовірністю 99,9999 %.
 
Щодо застосування позовної давності, про пропуск якої в суді першої інстанції заявив адвокат Левик С. А., який представляв інтереси третьої особи                  ОСОБА_2 ,  апеляційний суд вказав, що оскільки за обставин цієї справи запис про батька дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вчинено відповідно до частини першої статті 135 СК України, позивач звернувся до суду із цим позовом на підставі статті 128 СК України, тому до вимоги                     ОСОБА_1 про визнання батьківства не можуть застосовуватися положення статті 129 СК України, яка регулює вирішення спору про батьківство між чоловіком матері дитини та особою, яка вважає себе батьком дитини, зокрема положення частини другої цієї статті про річний строк позовної давності до вимоги про визнання батьківства в межах вирішення такого спору про батьківство.
 
Також суд апеляційної інстанції погодився з висновком місцевого суду про те, що належним відповідачем у цій справі є Орган опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, а незалучення до участі у розгляді справи як третьої особи Галицького відділу ДРАЦС у м. Львові Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Львів) не може бути правовою підставою для скасування рішення суду першої інстанції лише з формальних підстав, яке відповідає найкращим інтересам дитини, фактичним обставинам справи та вимогам закону.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
06 вересня 2024 року ОСОБА_3 , в інтересах якого діє адвокат Левик С. А., засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 30 листопада 2023 року 
та постанову Львівського апеляційного суду від 14 серпня 2024 року у цій справі,
у якій представник заявника, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 30 листопада 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 14 серпня 2024 року і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.
 
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
У касаційній скарзі ОСОБА_3 , в інтересах якого діє адвокат Левик С. А.,  посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду                          від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18),                      від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (провадження № 14-178цс18),                     від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (провадження № 14-392цс18),                від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18,                         від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (провадження № 14-512цс18),                    від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (провадження № 14-626цс18),                        від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц (провадження № 14-61цс19),                   від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц (провадження № 14-94цс19),                 від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (провадження № 14-397цс19).
 
Крім того, представник заявника посилається на пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема зазначає, що судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України (суд не дослідив зібрані                   у справі докази).
 
На думку представника заявника, суди першої та апеляційної інстанцій не звернули уваги на те, що належним відповідачем у цій справі є Комунальне неприбуткове підприємство Львівської обласної ради «Львівський обласний спеціалізований будинок дитини «Любисток».
 
Вказує, що до участі у справі залучено третю особу, яка взагалі не має відношення  до цієї справи, оскільки Шевченківський ВДРАЦС у м. Львові не здійснював реєстрацію народження дитини.
 
Вважає, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, вказавши                           у резолютивній частині судового рішення номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено.
 
Наголошує, що суди першої та апеляційної інстанцій не надали належної оцінки висновку експерта та не обґрунтували відхилення тверджень представника ОСОБА_2 про те, що 99,9999 % ймовірності батьківства не є наслідком випадкового збігу генетичних ознак в осіб, що не мають родинних зв`язків. Крім того, суди не взяли до уваги те, що, крім висновку експерта у матеріалах справи відсутні будь-які інші фактичні дані, які б підтверджували факт батьківства ОСОБА_1 стосовно малолітнього ОСОБА_4 .
 
Провадження у суді касаційної інстанції
 
30 вересня 2024 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.
 
Підставою відкриття касаційного провадження є пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України.
 
У листопаді 2024 року справа надійшла до Верховного Суду. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 21 січня 2025 року справу призначено до судового розгляду.
 
Інші учасники справи не скористалися правом на подання до Верховного Суду відзиву на касаційну скаргу.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суди встановили, ІНФОРМАЦІЯ_4 народився ОСОБА_4 , батьками якого записані: батько - ОСОБА_7 , мати - ОСОБА_5 . Відомості про батька дитини записані зі слів матері на підставі частини першої статті 135 СК України.
 
ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .
 
Розпорядженням Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради                від 11 травня 2023 року № 250 встановлено, що малолітній ОСОБА_4 за розпорядженням від 21 березня 2023 року № 135 влаштований до Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівський обласний спеціалізований будинок дитини «Любисток» (далі - КНП ЛОР «Львівський обласний спеціалізований будинок дитини «Любисток»). Малолітньому                ОСОБА_4 надано статус дитини-сироти.
 
Згідно з висновком Служби у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про можливість громадянина України ОСОБА_3 бути кандидатом в опікуни/піклувальники від 22 травня 2023 року № 10223-2192 
ОСОБА_3 має бажання та можливість взяти на виховання у свою родину дитину- сироту ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з яким має родинні стосунки - дядько по материнській лінії, має бажання дати дитині родинну любов та піклуватися про неї. Це рішення є обґрунтованим та обміркованим. Служба у справах дітей вважала, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , може бути опікуном свого малолітнього племінника ОСОБА_4 ,                    ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
Відповідно до висновку судової молекулярно-генетичної експертизи від 30 жовтня 2023 року № СЕ-19/114-23/17033-БД, складеного судовим експертом Львівського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України 
Колосовським В. Р., ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , може бути біологічним батьком дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 
з ймовірністю 99,9999 %.
 
Згідно з наявною в матеріалах справи копією 
Свідоцтва Таїнств Хрещення і Миропомазання батьком ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зазначено ОСОБА_10 . 
 
У судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_2 , бабуся ОСОБА_4 
по материнській лінії, визнала, що позивач ОСОБА_1 та її дочка ОСОБА_5 
на момент народження дитини проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу.
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
 
У частині першій та другій статті 400 ЦПК України визначено, що, переглядаючи 
у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів 
та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати 
або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні 
чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того 
чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. 
 
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав 
та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).
 
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (частина перша статті 5 ЦПК України).
 
Обов`язком суду під час розгляду справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
 
Наведеним вимогам оскаржувані судові рішення відповідають повною мірою 
з огляду на таке.
 
Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 5 СК України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Зокрема, держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини (частини друга і третя статті 5 СК України). При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.
 
Згідно із статтею 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно 
до Цивільного процесуального кодексу України. 
 
Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини.
Справи про визнання батьківства суд розглядає у позовному провадженні. Спір про походження дитини від осіб, які не перебувають у шлюбі між собою і не подали 
в державні органи реєстрації актів цивільного стану спільної заяви про реєстрацію 
їх як батьків, суд може вирішувати за заявою про визнання батьківства, поданою одним із батьків.
 
Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 СК України.
 
Згідно з частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини                         від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого               1991 року (далі - Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. 
 
Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
 
Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що «в ході національного розгляду суд призначив ДНК-тест з метою вирішення цього спору про батьківство. Тест продемонстрував, що відповідач був батьком дитини з імовірністю 99,99 відсотків. Суд враховує, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини, наданий сторонами з метою підтвердити або спростувати факт оспорювання батьківства» (рішення ЄСПЛ від 07 травня 2009 року у справі «Калачова проти російської федерації», заява № 3451/01, параграф 34).
 
У справі, що переглядається, суди встановивши, що за результатами молекулярно-генетичної експертизи ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , може бути біологічним батьком дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 
з ймовірністю 99,9999 % та дійшли висновку про задоволення позовних вимог.
 
Верховний Суд неодноразово вказував, що висновок судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи є достатньою підставою для категоричного висновку для визнання батьківства, оскільки ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини і його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами,  з метою підтвердження або спростування факту батьківства (постанови Верховного Суду від 13 вересня 2023 року у справі № 552/4291/22, провадження                          № 61-6451св23; від 31 січня 2024 року у справі № 752/13549/22, провадження               № 61-10510св23).
 
Отже, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, на підставі повно і всебічно досліджених доказів, зібраних у справі, яким надано належну оцінку, дійшли правильного висновку про те, що згідно з висновком судової молекулярно-генетичної експертизи від 30 жовтня 2023 року                              № СЕ-19/114-23/17033-БД, складеним судовим експертом Львівського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України Колосовським В. Р., ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 може бути біологічним батьком дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з ймовірністю 99,9999 %.
 
Щодо доводів касаційної скарги
 
Щодо доводів касаційної скарги за пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України
 
У постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження                    № 14-166цс20) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
 
Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи, і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14-ц, провадження № 14-43цс22).
 
Колегія суддів відхиляє посилання заявника на неврахування судами першої та апеляційної інстанцій висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду 
від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18), 
від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (провадження № 14-178цс18), 
від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (провадження № 14-392цс18), 
від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18, 
від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (провадження № 14-512цс18), 
від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (провадження № 14-626цс18), 
від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц (провадження № 14-61цс19), 
від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц (провадження № 14-94цс19), 
від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (провадження № 14-397цс19), оскільки фактичні обставини у справі, яка переглядається, та у справах, на які містяться посилання у касаційній скарзі, є різними, а правовідносини не є подібними.
 
У справах № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18), № 308/3162/15-ц (провадження № 14-178цс18) та № 127/93/17-ц (провадження № 14-392цс18) Велика Палата Верховного Суду досліджувала питання юрисдикції спорів (постанови від 17 квітня 2018 року, від 20 червня 2018 року та від 21 листопада 
2018 року).
 
У справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) Великою Палатою Верховного Суду розглядався спір за позовом ОСОБА_3 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Суперфіна Б. М., третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - ТОВ «Кей-Колект», про визнання незаконним і скасування рішення нотаріуса про державну реєстрацію (постанова від 12 грудня 2018 року).
 
У справі № 570/3439/16-ц (провадження № 14-512цс18) Великою Палатою Верховного Суду розглядався спір за позовом ОСОБА_3 до державного реєстратора речових прав на нерухоме майно Рівненської районної державної адміністрації, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - ОСОБА_4, про відновлення державної реєстрації права власності (постанова             від 12 грудня 2018 року).
 
У справі № 552/6381/17 (провадження № 14-626цс18) розглядався спір ОСОБА_3 
до ПАТ «Банк Михайлівський», від імені якого діє уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський», 
про визнання права на отримання відшкодування коштів за вкладом і зобов`язання вчинити дії (постанова від 30 січня 2019 року).
 
У справі № 757/39920/15-ц (провадження № 14-61цс19) судом касаційної інстанції розглядався позов ОСОБА_3 до ТзОВ «Кей-Колект», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Цукурової С. С., третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Головного управління юстиції у місті Києві Міністерства юстиції України, про захист права власності (постанова від 13 березня 2019 року).
 
У справі № 520/17304/15-ц (провадження № 14-94цс19) Великої Палатою Верховного Суду розглядався позов ОСОБА_10 до ОСОБА_11, ТОВ «Кей-Колект» про визнання вимоги незаконною та про визнання незаконним права власності (постанова від 27 березня 2019 року). 
 
У справі № 520/13067/17 (провадження № 14-397цс19) судом касаційної інстанції розглядався спір за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Кей-Колект», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої А. М. про визнання незаконною та скасування реєстрації права власності (постанова від 01 квітня 2020 року).
 
Таким чином, порівнювані правовідносини різняться підставами і предметами позовів, що вказує на відмінність норм, відповідно до яких вирішується спір. Тому посилання на висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду 
від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18), 
від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (провадження № 14-178цс18), 
від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (провадження № 14-392цс18), 
від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18, 
від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (провадження № 14-512цс18), 
від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (провадження № 14-626цс18), 
від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц (провадження № 14-61цс19), 
від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц (провадження № 14-94цс19), 
від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (провадження № 14-397цс19), 
є нерелевантним. 
 
Щодо доводів касаційної скарги за пунктом 4 частини другої статті 389 ЦПК України
 
Колегія суддів Верховного Суду не бере до уваги доводи представника заявника про те, що суди першої та апеляційної інстанцій не надали належної оцінки висновку експерта, оскільки вказаний висновок експерта повною мірою відповідає вимогам, визначеними статтею 102 ЦПК України, а саме собою посилання в касаційній скарзі на положення законодавчого акта, без наведення конкретних його порушень, є безпідставним. Апеляційний суд в оскаржуваному судовому рішенні зазначив, що з висновку судової молекулярно-генетичної експертизи від 30 жовтня 2023 року № СЕ-19/114-23/17033-БД вбачається, що експерт попереджений про відповідальність за завідомо неправдивий висновок та відмову без поважних причин від виконання покладений на експерта обов`язків за статтями 384, 385 КК України.
 
Щодо посилань у касаційній скарзі представника заявника на те, що суди вийшли за межі позовних вимог, колегія суддів зазначає таке.
 
У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року       № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено судам, що в судовому порядку батьківство може бути оспорено як у випадках, коли в Книзі реєстрації народжень батьками дитини записано осіб, які перебували у шлюбі між собою (статті 122, 124 СК України), так і тоді, коли при реєстрації народження дитини її батьком на підставі спільної заяви батьків або заяви чоловіка, котрий визнавав себе батьком, записано особу, яка не перебувала у шлюбі з матір`ю дитини (статті 126, 127 СК України).
 
Рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги 
чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах реєстрації актів цивільного стану (прізвище, ім`я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено).
 
Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду 
за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
 
Згідно з принципом процесуальної економії штучне подвоєння судового процесу (тобто вирішення одного спору у декількох судових справах в одній чи декількох судових юрисдикціях) є неприпустимим. Вирішення справи у суді в одному судовому процесі має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (mutatis mutandis постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, провадження                 № 14-182цс21, пункт 24; від 21 вересня 2022 року  у справі 908/976/19, провадження № 12-10гс21, пункт 5.6; від 22 вересня 2022 року у справі                         № 462/5368/16-ц, провадження № 14-143цс20,  пункт 44; від 04 липня 2023 року            у справі № 233/4365/18, провадження № 14-96цс21, пункт 29).
 
Задоволення судом позовної вимоги має з урахуванням вимог правовладдя (верховенства права) дозволити досягнути мети судочинства, зокрема реально відновити суб`єктивне право, яке порушив, оспорює або не визнає відповідач. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, і той, який обрав позивач, можна використати для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких він звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним, зокрема неефективним, і відмовляє у позові. У тому ж випадку, якщо заявлену позовну вимогу взагалі не можна використати для захисту права  чи інтересу, оскільки незалежно від доводів сторін спору суд не може 
її задовольнити, таку вимогу не можна розглядати як спосіб захисту (mutatis mutandis постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня                      2019 року у справі № 331/6927/16-ц, провадження № 14-651цс18, пункт 36;                           від 22 вересня 2020 року у справі № 127/18934/18)).
 
За таких обставин суд може вказати у резолютивній частині судового рішення прізвище, ім`я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено, що призведе до відновлення порушеного права батьків та належного виконання судового рішення. Водночас у справі, що переглядається, резолютивна частина оскаржуваного рішення суду першої інстанції повною мірою відповідає прохальній частині позовної заяви, а тому доводи заявника в цій частині є безпідставними.
 
Крім того, колегія суддів Верховного Суду не бере до уваги доводи заявника про те, що орган опіки та піклування є неналежним відповідачем у цій справі.
 
Згідно із статтею 12 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» служба у справах дітей: бере участь у здійсненні заходів щодо соціального захисту і захисту прав та інтересів дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, і несе відповідальність за їх дотримання, а також координує здійснення таких заходів; оформляє документи на усиновлення і застосування інших форм влаштування дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, визначених цим Законом; оформляє клопотання щодо переведення дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, на інші форми влаштування дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування; здійснює контроль за умовами влаштування і утримання дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування; здійснює моніторинг діяльності стосовно дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування; здійснює інші заходи стосовно дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування.
 
Відповідно до положень пункту 1.7 Правил опіки та піклування, затверджених наказом Державного комітету України у справах сім`ї та молоді, Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства праці та соціальної політики України від 26 травня 1999 року № 34/166/131/88, саме органи опіки та піклування відповідно до покладених на них завдань вирішують питання про встановлення і припинення опіки та піклування та забезпечують тимчасове влаштування неповнолітніх та непрацездатних осіб, які потребують опіки (піклування), тобто від рішення органу опіки та піклування залежить встановлення і припинення опіки над неповнолітньою особою.
 
Такі рішення органу опіки та піклування не мають постійного характеру, 
а приймаються в якнайкращих інтересах дитини, а під час розгляду справи особу, 
яка є опікуном над неповнолітньою особою, може бути замінено, враховуючи інтереси дитини.
 
Отже, за відсутності матері неповнолітньої дитини, яка померла, належним відповідачем у цій категорії справ є орган опіки та піклування, який вирішує питання про встановлення і припинення опіки та піклування та забезпечує тимчасове влаштування неповнолітніх та непрацездатних осіб, які потребують опіки (піклування).
 
Надаючи оцінку аргументам касаційної скарги щодо не залучення КНП ЛОР «Львівський обласний спеціалізований будинок дитини «Любисток» як відповідача, колегія суддів зазначає що у цій справі відсутній предмет спору між позивачем та спеціалізованим будинком, а визнання батьківства позивача стосовно дитини не дає жодних гарантій забезпечення якнайкращих інтересів дитини, оскільки предметом доказування у справах про визнання батьківства є встановлення походження дитини від певної особи, а не вирішення питання фізичної опіки над дитиною. Визнання позивача батьком малолітнього ОСОБА_4 відповідає інтересам дитини, дані про батька якої наразі зазначені зі слів матері. Негативних наслідків для дитини суди не встановили. 
 
Подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду                             від 25 серпня 2020 року у справі № 478/690/18 (провадження № 61-18333св19),              від 09 вересня 2020 року у справі № 277/836/16-ц, (провадження № 61-48029св18), від 08 березня 2023 року у справі № 205/5698/21 (провадження № 61-564св23). Зазначена правова позиція суду касаційної інстанції є незмінною.
 
Також колегія суддів Верховного Суду враховує позицію КНП ЛОР «Львівський обласний спеціалізований будинок дитини «Любисток» який не звертався до суду щодо залучення його до участі у справі відповідачем та не оскаржував рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.
 
Крім того, колегія суддів також враховує психологічне значення для дитини рішення суду про визнання батьківства, оскільки завдяки цьому рішенню дитина одержує можливість реалізувати своє природне право знати свого батька. Завдяки такому праву  утверджується природний обов`язок батька турбуватися про своїх нащадків.
 
Такого висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 05 вересня 2018 року 
в справі № 2/711/355/15 (провадження № 61-13609св18), від 04 грудня 2024 року 
у справі № 583/1549/21 (провадження № 61-13969св24).
 
Щодо доводів касаційної скарги про те, що до участі у справі не залучено як третю особу Галицький відділ ДРАЦС у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), оскільки Шевченківський ВДРАЦС у м. Львові не здійснював реєстрацію народження дитини, колегія суддів звертає увагу на таке.
 
Згідно з частиною першою статті 42 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи.
 
Відповідно до частини першої статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Третя особа у справі не є стороною у цивільному процесі.
 
За змістом статей 53, 54 ЦПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права 
або обов`язки щодо однієї зі сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також 
за заявою учасників справи.
 
Як зазначив Верховний Суд у постанові від 18 серпня 2021 року у справі 
№ 572/3632/15-ц (провадження № 61-9722св21) третя особа у справі є лише сonsortes litis (учасником справи), не його стороною. Отже, правове становище третіх осіб у процесі посідають особи, які мають юридичний інтерес до справи, але інтерес, який не є рівноцінним інтересам сторін (позивача чи відповідача). Інститут третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, зумовлений перш за все необхідністю забезпечити можливість здійснення відповідними суб`єктами права регресу.
 
Суть інституту третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, полягає в тому, що його застосування слугує процесуальним забезпеченням права регресу, а умова, що за законом третя особа залучається чи вступає у справу на стороні позивача чи відповідача, передбачає, що участь у процесі третьої особи випливає з тих відносин, які пов`язують її з однією із сторін у процесі.
 
Отже, у випадку незалучення до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, скасування рішення суду можливе лише               у виняткових випадках, оскільки такі особи не є суб`єктами спірних правовідносин, тому суд не вирішує питання про їх права та обов`язки. Судове рішення лише                      в майбутньому може вплинути на їх права та обов`язки щодо якоїсь із сторін у спорі, зокрема в разі пред`явлення до них регресного позову. Однак частина перша статті 352 ЦПК України вказує на випадок, коли своїм рішенням суд вирішив питання про їх права та обов`язки, а не вирішить у майбутньому. У зв`язку з цим важливо розмежовувати випадки, коли рішення суду порушує права осіб і коли рішення суду може зачіпати права таких осіб (постанова Верховного Суду                       від 24 січня 2024 року у справі № 991/1786/22, провадження № 61-6794св23).
 
Враховуючи, що у справі, яка переглядається, позовні вимоги про визнання батьківства стосуються неповнолітньої дитини, яка внаслідок життєвої ситуації (смерть матері) отримала статус дитини-сироти та яка потребує батьківського догляду, колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що незалучення до участі у розгляді справи як третьої особи Галицького відділу ДРАЦС у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) не може бути правовою підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, які відповідають найкращим інтересам дитини, фактичним обставинам справи та вимогам закону.
 
Суди першої та апеляційної інстанцій, вирішуючи спір, правильно визначили характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку, правильно встановивши обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні і обґрунтовані судове рішення, які відповідають нормам матеріального та процесуального права.
 
Суди надали відповідь на всі істотні питання, що виникли під час кваліфікації спірних відносин. Наявність у заявника іншої точки зору на встановлені судом обставини та щодо оцінки наявних у матеріалах доказів не спростовує законності та обґрунтованості прийнятого апеляційним судом рішення та фактично зводиться до спонукання касаційного суду до прийняття іншого рішення - на користь заявника.
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника по суті спору 
та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання вмотивованості висновків судів, Верховний Суд керується тим, що у справі, яка переглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих і правильних висновків судів першої та апеляційної інстанцій.
 
Верховний Суд враховує, що, як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони, хоча пункт 1 статті 6 і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент (рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року              у справі «Ruiz Toriya v. Spaine», заява № 18390/91, § 29). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення ЄСПЛ від 27 вересня   2001 року у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99, § 2).
 
Враховуючи вимоги статті 400 ЦПК України щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції, у Верховного Суду відсутні підстави для перегляду оскаржених судових рішень. Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховний Суд не встановив. 
 
ЄСПЛ також зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (рішення ЄСПЛ від 21 жовтня 2010 року у справі «Diya 97 v. Ukraine», заява № 19164/04, пункт 47).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
За правилами частин першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено 
з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
 
Суд апеляційної інстанціївідповідно до вимог статті 367 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді.
 
Доводи касаційної скарги про неправильне застосування місцевим та апеляційним судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права є безпідставними, не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій 
і не дають підстав для скасування оскаржених судових рішень.
 
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).
 
Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування судових рішень, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені судові рішення ? без змін.
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої 
та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку 
з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_3 , в інтересах якого діє адвокат Левик Соломія Андріївна, залишити без задоволення.
 
Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 30 листопада 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 14 серпня 2024 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                    І. М. Фаловська
 
Судді                                                                                      В. М. Ігнатенко
 
                                                                                              С. О. Карпенко
 
                                                                                              В. В. Пророк
 
                                                                                              В. В. Сердюк