П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
 
24 січня2025 року                                                                                     м. Київ
 
Справа № 363/1732/24
Провадження: № 22-ц/824/1094/2025
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О., 
суддів Верланова С. М., Нежури В. А.,
 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 22 квітня 2024 року, постановлену під головуванням судді Шубочкіної Т. В.,
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,
 
у с т а н о в и в:
 
            У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом.
Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 22 квітня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу повернуто.
Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати ухвалу та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що суд надав перевагу приписам Правил реєстрації місця проживання, затверджених Постановою КМУ від 02.03.2016 року № 207, яка в свою чергу втратила чинність на час звернення до суду із позовом, проте, вважає, що в даному випадку підлягав застосуванню Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», як такий що має вищу юридичну силу. Відмічає, що поверненню позовної заяви ОСОБА_1 передувало не усунення останньою недоліків, визначених ухвалою суду від 09.04.2022 року, однак, скаржниця вважає, що до позовної заяви долучені довідки ВПО як її, ОСОБА_1 , так і її чоловіка - ОСОБА_2 , відтак у суду були відсутні підстави для повернення позову.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 20 травня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.
Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.
Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
 
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.
Як убачається з матеріалів справи, ухвалою від 09 квітня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху, у зв`язку із тим, що позовна заява не містить жодного обґрунтування підстав її звернення саме до Вишгородського районного суду Київської області та відомостей про те, що подружжя дійшло домовленості про те, що справа може розглядатися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача.
Копію ухвали суду від 09 квітня 2024 року судом першої інстанції було направлено до електронного кабінету позивача 11 квітня 2024 року (а.с. 14).
17 квітня 2024 року до суду від ОСОБА_1 надійшли додаткові пояснення у справі, в яких позивачка зазначила, що в матеріалах справи містяться довідки про взяття на облік внутрішньо-переміщенної особи, що є належним доказом на підтвердження місця проживання її та відповідача.
Повертаючи позовну заяву ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що надана довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи не є тим документом, що підтверджує зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача у розумінні вимог ст.27 ч.1 ЦПК України. Зазначені висновки суд зробив, пославшись на пункт 9 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року, з відповідними змінами від 09 серпня 2017року.
Колегія суддів не може погодитись із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до статті  129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.
Згідно ч. 1 ст. 185 ЦПК України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених устаттях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.
Відповідно до ч. 3 ст. 185 ЦПК України, якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.
Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно статті 1 ч.1 абз.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.
Факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону. Підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення (стаття 4 ч.1, 2 Закону).
Частиною першою статті 5 Закону визначено, що довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону.
Порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014року №509, зі змінами, регулює як механізм видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, так і облік даних про внутрішньо переміщених осіб, включених до Єдиної інформаційної бази, у тому числі, містить дані про фактичне місце проживання/перебування таких особи, які по суті являють собою реєстрацію фактичного місця проживання/перебування цих особи у зв`язку із тимчасовою окупацією частини території України, на якій була проведена реєстрація місця проживання/перебування осіб до їх переселення до інших регіонів країни.
При цьому, постановляючи ухвалу про повернення позовної заяви, поза увагою суду залишилася та обставина, що у зв`язку із прийняттям постанови Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року №265 втратила чинність постанова Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року №207 «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органам реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру», на пункт 9 якої посилався суд, як на підставу прийняття рішення щодо повернення позовної заяви.
Постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року № 265 "Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад" прийнятий Порядок декларування та реєстрації місця проживання (перебування), згідно пункту 4 якого визначено, що особа може задекларувати/зареєструвати своє місце проживання (перебування) лише за однією адресою. У разі коли особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює декларування/реєстрацію місця проживання (перебування) за однією з таких адрес за власним вибором. За адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.
На період тимчасової окупації територій у Донецькій та Луганській областях, Автономної Республіки Крим та м. Севастополя положення частини першої статті 4 Закону України "Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні" не поширюється на осіб, місце проживання яких зареєстроване у житлі, що розташоване на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, Автономної Республіки Крим та м. Севастополя. Така особа може задекларувати/зареєструвати місце свого проживання без зняття з реєстрації місця свого попереднього проживання.
Особа, місце проживання якої зареєстроване у житлі, що розташоване на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, може задекларувати/зареєструвати місце свого проживання за межами тимчасово окупованої території України без внесення будь-яких відміток до паспорта громадянина України, виготовленого у формі книжечки.
Відомості про зареєстроване місце проживання такої особи у житлі, що розташоване на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, вносяться до реєстру територіальної громади, яка здійснила відповідну реєстраційну дію за межами тимчасово окупованої території може задекларувати/зареєструвати місце свого проживання за межами тимчасово окупованої території України без внесення будь-яких відміток до паспорта громадянина України, виготовленого у формі книжечки.
З огляду на викладене колегія суддів вважає, що переселенці, які покинули домівки внаслідок бойових дій та окупації місць їх постійного проживання, можуть звертатися з позовами до судів в районах тимчасового перебування. Якщо особа-переселенець зареєструвалася на новому місці як внутрішньо переміщена особа, то маючи відповідну довідку про взяття на облік, переселенець може звертатись з позовом до суду у місці свого тимчасового перебування.
Отже, довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи можна визнати документом, що підтверджує зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання/перебування позивача.
Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи: від 01.07.2021 року №3240-5000372126, що підтверджує місце проживання відповідача, та від 29.11.2016 №3240-49915, що підтверджує місце проживання позивача та дійшов помилкового висновку про повернення позовної заяви. 
Окрім того, суд також помилково виходив із того, що матеріали справи не містять відомостей щодо домовленості подружжя про можливий розгляд даної справи за зареєстрованим місцем проживання позивача, адже, дослідивши довідки ВПО, які долучені до позовної заяви, колегія суддів відмічає, що як позивачка, так і відповідач, фактично проживають за однією адресою, а саме: АДРЕСА_1 , за таких обставин, звернення позивачки до Вишгородського районного  суду Київської області є обгрунтованим, більш того, колегії суддів є незрозумілим про яку домовленість подружжя вказував суд першої інстанції залишаючи позовну заяву без руху, ураховуючи факт місця проживання сторін за однією адресою.
Зважаючи на викладене вище та беручи до уваги те, що позовна заява була подана відповідно до приписів ч. 1 ст. 27 ЦПК України, а також застосування судом нормативно-правових актів, що втратили чинність, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для скасування ухвали суду першої інстанції про повернення позову.
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Згідно статті 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Ураховуючи викладене, ухвала Вишгородського районного суду Київської області від 22 квітня 2024 рокупідлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 379, 381-384 ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 22 квітня 2024 рокускасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

 
Головуючий                                                                                          Т. О. Невідома

 
Судді                                                                                                      С. М. Верланов

 
                                                                                                                В. А. Нежура