УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 березня 2025 року
м. Київ
справа № 583/1836/24
провадження № 51 - 444 ск 25
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                                    ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , яка діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 06 червня 2024 року та ухвалу Сумського апеляційного суду від 28 жовтня 2024 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12024200460000170 по обвинуваченню 
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Логвин Володарського району Київської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі - КК України),   
встановив:
За вироком Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 06 червня 2024 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України і призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років. Вирішено питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження та речових доказів.
Відповідно до обставин, детально наведених у вироку місцевого суду, 26 лютого 2024 року близько 03:30 год ОСОБА_5 перебував у приміщенні літньої кухні господарства АДРЕСА_1 , де в той час також знаходився ОСОБА_6 , який вживав алкогольні напої разом з ОСОБА_7 . У вказаний час ОСОБА_6 під час словесного конфлікту почав погрожувати фізичною розправою кухонним ножем, який тримав у руці, присутньому ОСОБА_7 . У свою чергу ОСОБА_5 з метою врегулювання конфлікту, прохав ОСОБА_6 припинити свої дії та заспокоїтись, однак на дані прохання ОСОБА_6 не реагував, у зв`язку з чим у  ОСОБА_5 виник умисел на позбавлення життя останнього.
Реалізуючи свій злочинний намір, ОСОБА_5 взяв із дерев`яної лавки рушник та під час штовханини з ОСОБА_6 накинув його ззаду на шию останнього і повалився на підлогу, тримаючи ОСОБА_6 на собі спереду. Після цього обидва кінці рушника, що опинились з лівого боку шиї ОСОБА_6 тримав руками та закручуючими рухами здавлював шию, чим перешкоджав диханню, внаслідок чого останній помер на місці.
Сумський апеляційний суд ухвалою від 28 жовтня 2024 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 залишив без задоволення, а вирок Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 06 червня 2024 року - без змін. 
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого, порушує питання про перегляд оскаржуваних судових рішень. Не погоджуючись з наданою судами оцінкою доказам, захисник вказує на неповноту та невідповідність висновків судів фактичним обставинам кримінального провадження.
На обґрунтування доводів поданої касаційної скарги, зокрема зазначає, що:
?          ?у діях ОСОБА_5 відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, оскільки він перебував у стані необхідної оборони. Вказує, що ОСОБА_5 захищався від дій ОСОБА_6 , який кидався на нього та ОСОБА_7 з ножем, сприймав загрозу від потерпілого реально, однак перевищив межі необхідної оборони;
?          суд першої інстанції належним чином не оцінив надані ОСОБА_5 показання, а також безпідставно взяв до уваги показання свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які не були безпосередніми свідками події;
?          місцевий суд не звернув уваги на те, що показання свідка ОСОБА_7 , надані в судовому засіданні, не відповідають обставинам, які він повідомив під час проведення слідчого експерименту за його участю та даним, зафіксованим у протоколі огляду місця події. Крім того, показання свідка ОСОБА_7 не можуть бути достовірними, оскільки під час вчинення кримінального правопорушення він перебував у стані сильного алкогольного сп`яніння;
?          суди у своїх рішеннях безпідставно зазначили, що ОСОБА_5 не визнав свою винуватість, оскільки він визнав вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 118 КК України;
?          суди, при призначенні ОСОБА_5 занадто суворого покарання, не врахували той факт, що він діяв з метою захистити себе та свідка від суспільно небезпечного посягання. Крім того, суди не взяли до уваги обставину, що пом`якшує покарання у виді активного сприяння слідству з боку ОСОБА_5 у розкритті злочину;
?          ухвала апеляційного суду є невмотивованою та не відповідає вимогам статей 370, 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України).
Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Так, згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.
Доводи захисника ОСОБА_4 , якими вона обґрунтовує заявлені вимоги, аналогічні доводам її апеляційної скарги, яким апеляційний суд дав належну оцінку під час апеляційного розгляду.
Доводи касаційної скарги про те, що у діях ОСОБА_5 відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, оскільки він вчинив вбивство при перевищенні меж необхідної оборони
На обґрунтування своїх доводів захисник вказує, що ОСОБА_5 захищався від дій ОСОБА_6 , який кидався на нього та ОСОБА_7 з ножем, сприймав загрозу від потерпілого реально та перевищив межі необхідної оборони.
Так, у постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі, суд апеляційної інстанції зазначив, що висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, за обставин, встановлених судом та кваліфікація кримінального правопорушення, є правильними та доводяться дослідженими судом доказами. 
Зі змісту вироку суду першої інстанції вбачається, що у судовому засіданні, безпосередньо у встановленому законом порядку, був допитаний обвинувачений ОСОБА_5 , свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , ОСОБА_10 та ОСОБА_8 , зміст показань яких детально викладений у вироку. 
Крім того, судами встановлено, що винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення підтверджується іншими дослідженими в ході судового розгляду доказами, зокрема, даними протоколу огляду місця події від 26 лютого 2024 року, відповідно до якого проведено огляд господарства АДРЕСА_1 , зафіксовано обстановку у приміщенні літньої кухні, де на підлозі виявлено труп ОСОБА_6 у положенні лежачи на спині, на шиї якого був обмотаний та скручений у кінцях рушник. У приміщенні кухні були сліди боротьби, на підлозі виявлено кухонний ніж; даними висновку експерта № 113 від 18 березня 2024 року, відповідно до якого при експертизі ОСОБА_5 виявлено садна нижньої третини лівої гомілки на задній поверхні, що відноситься до легких тілесних ушкоджень; даними висновку експерта № 55 від 22 березня 2024 року, згідно якого причиною смерті ОСОБА_6 є механічна асфіксія внаслідок стиснення шиї петлею (рушником) при задушенні. Крім того, проведеною експертизою трупа виявлено інші тілесні ушкодження, які відносяться до легких; даними протоколу проведення слідчого експерименту від 01 березня 2024 року за участю свідка ОСОБА_7 , відповідно до якого останній на місці показав та розповів про обставини, які сталися в ніч з 25 на 26 лютого 2024 року; даними протоколу проведення слідчого експерименту від 01 березня 2024 року за участю підозрюваного ОСОБА_5 , відповідно до якого останній на місці показав та розповів про обставини, які сталися 26 лютого 2024 року; даними висновку експерта № 55-Д від 02 квітня 2024 року, відповідно до якого механізм утворення тілесних ушкоджень, виявлених на трупі ОСОБА_6 може відповідати механізму утворення тілесних ушкоджень показаних ОСОБА_5 під час слідчого експерименту.
Заразом у постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі, апеляційний суд зазначив, що висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам провадження і підтверджуються наявними доказами в їх сукупності. 
Колегія суддів Верховного Суду вважає висновки судів попередніх інстанцій слушними, а доводи захисника про неправильну кваліфікацію дій ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 115 КК України - безпідставними.
Так, умисне вбивство, передбачене в ч. 1 ст. 115 КК України, з об`єктивної сторони характеризується дією або бездіяльністю у виді протиправного посягання на життя людини, наслідками у виді смерті та причинним зв`язком між зазначеними діяннями та наслідками, а із суб`єктивної сторони - умисною формою вини, коли винний усвідомлює суспільну небезпечність свого діяння, передбачає можливість або неминучість (високу вірогідність) заподіяння смерті особі внаслідок його вчинення, бажає або свідомо припускає її настання.
За приписами ст. 36 КК України, які втілюють гарантоване ст. 27 Конституції України право кожного захищати своє життя і здоров`я від суспільно небезпечних посягань, необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання. Захист здійснюється шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.
Заподіяння шкоди особі, яка здійснює посягання, обумовлено необхідністю негайного відвернення або припинення такого посягання. Необхідність негайного відвернення або припинення суспільно небезпечного посягання виникає там і тоді, де і коли зволікання в заподіянні шкоди нападнику загрожує негайною і невідворотною шкодою для правоохоронюваних інтересів.
На відміну від умисного вбивства (ст. 115 КК України) обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони злочину, передбаченого ст. 118 КК України, є мета - захист охоронюваних законом прав та інтересів від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої для припинення або відвернення посягання. Водночас відповідальність настає лише у випадку перевищення особою, яка захищається, меж необхідної оборони, за наявності підстав до її здійснення.
Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту (ч. 3 ст. 36 КК України). Явність такої невідповідності перш за все означає, що заподіяна тому, хто посягає, тяжка шкода об`єктивно перебуває в очевидній, різкій невідповідності або з небезпечністю вчиненого посягання, або з обстановкою захисту, що склалася для того, хто захищається. Особа, що захищається, повинна суб`єктивно усвідомлювати явну невідповідність тяжкої шкоди, яку вона заподіює тому, хто посягає.
Разом з тим, право на необхідну оборону виникає з моменту створення особою, яка здійснює посягання, реальної небезпеки заподіяння істотної шкоди охоронюваним суспільним відносинам (життю і здоров`ю), і діє до припинення таких дій особою, яка посягає, та усвідомлення (реальної можливості усвідомити) особою, яка здійснює захист, факту остаточного припинення особою, яка посягає, суспільно небезпечних дій.
Отже, для кваліфікації діяння за ст. 118 КК України суд факту і права має встановити, що шкода, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту, заподіяна особі, яка здійснює посягання, під час його вчинення, коли воно вже розпочате і ще не закінчене. З огляду на те, що йдеться про оборону від суспільно небезпечного посягання, а не від протиправного посягання (яке є меншим за обсягом поняттям відносно суспільно небезпечного посягання, адже останнє може бути вчинено й особою неосудною, і особою, яка не досягла віку, з якого настає відповідальність), суду достатньо встановити, що джерелом небезпеки є людина, яка своїми діями посягає на охоронювані правом відносини.
Повертаючись до обставин цього провадження, колегія суддів виходить із того, що місцевий суд, оцінивши сукупність вищевказаних доказів за правилами, визначеними в ст. 94 КПК України, не встановив фактичних обставин, притаманних діянню, яке вчиняється у стані необхідної оборони. Вирішуючи питання про спрямованість умислу і доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні умисного вбивства, кваліфікованого за ч. 1 ст. 115 КК України, суд першої інстанції належним чином зважив на спосіб і знаряддя вчинення злочину, кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, а також поведінку винного і потерпілого, що передувала події.
Апеляційний суд, у свою чергу, обґрунтовано погодився з висновком місцевого суду про доведеність винуватості особи за ч. 1 ст. 115 КК України, ретельно перевірив доводи сторони захисту про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, зокрема, і твердження про вчинення вбивства при перевищенні меж необхідної оборони, та оцінив у цьому провадженні відповідні доводи як неспроможні, вмотивовано спростував їх.
Як зазначив суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні, відповідно до матеріалів кримінального провадження, потерпілий не вчиняв стосовно обвинуваченого дій, які би передбачали реальну загрозу останньому або були сприйняті ним як такі.
Так, судами встановлено, що в руках потерпілого був ніж. Проте, із наданих місцевому суду показань свідка ОСОБА_7 убачається, що ОСОБА_5 вибив ніж у потерпілого, штовхнув його, після чого вони впали. Коли свідок виходив із кімнати, то у  ОСОБА_6 жодних предметів у руках не було, а ніж лежав на підлозі. Після його повернення ніж лежав на тому ж місці. Водночас обвинувачений навіть не пам`ятає, чи був ніж у той момент, як він звалив ОСОБА_6 .
У той же час суди також врахували показання свідка ОСОБА_7 з приводу того, що він сприймав таку поведінку ОСОБА_6 як жарт і після того, як побачив ОСОБА_6 з ножем не злякався, не тікав від нього, а спокійно вийшов з приміщення. З огляду на це суди дійшли висновку, що вказане свідчить про те, що загрози життю і здоров`ю свідка вже не було, як і не було реальної загрози заподіяння шкоди ОСОБА_5 , оскільки, як вже зазначалося вище, ОСОБА_5 вибив ніж із рук ОСОБА_6 , і коли вони впали на підлогу, ножа в руках у ОСОБА_6 вже не було.
Крім того, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що місцевий суд правильно встановив, що потерпілий не вчиняв щодо обвинуваченого дій, які би передбачали реальну загрозу останньому або були сприйняті ним як такі. Цей суд також зауважив, що у обвинуваченого наявне одне тілесне ушкодження - синяк на нозі, тоді як у потерпілого, виявлені тілесні ушкодження в ділянці вушної раковини справа синець невизначеної форми, в ділянці нижньої щелепи справа крововилив, в ділянці правої кисті по тильній поверхні в проекції ІІ фаланги садно невизначеної форми, на тильній поверхні правої кисті в проекції ІІ-ІV фаланг два аналогічного характеру ссадна лінійної форми, в ділянці гомілки зліва по передній поверхні, в середній третині садно невизначеної форми, в ділянці щитоподібного хряща по передній поверхні з переходом на ліву долю крововилив, крововиливи в м`які тканини шиї по всій поверхні.
Тож, суди дійшли слушного висновку, що подальша поведінка ОСОБА_5 була спрямована не на відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому, розправитися з ним.
Верховний Суд погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про наявність у обвинуваченого прямого умислу на вбивство, оскільки характер і динамічність дій обвинуваченого ОСОБА_5 , спосіб вчинення злочину - удушення рушником, свідчать про наявність в його діях прямого умислу на позбавлення життя ОСОБА_6 .
Отже, згідно висновків судів першої та апеляційної інстанцій, зміст досліджених судом фактичних обставин і доказів спростовують показання засудженого в частині застосування ним необхідної оборони від дій ОСОБА_6 , які могли створити реальну загрозу заподіяння йому шкоди, що стало наслідком убивства ним потерпілого, з чим погоджується і колегія суддів Верховного Суду.
Щодо доводів касаційної скарги захисника, що суд першої інстанції належним чином не оцінив надані ОСОБА_5 показання; безпідставно взяв до уваги показання свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які не були безпосередніми свідками події; не звернув уваги на те, що показання свідка ОСОБА_7 , надані в судовому засіданні, не відповідають обставинам, які він повідомив під час проведення слідчого експерименту за його участю та даним, зафіксованим у протоколі огляду місця події; показання свідка ОСОБА_7 не можуть бути достовірними, оскільки під час вчинення кримінального правопорушення він перебував у стані сильного алкогольного сп`яніння
Як убачається із оскаржуваних судових рішень, докази по справі були належним чином досліджені під час розгляду в суді першої інстанції та оцінені судом згідно із ст. 94 КПК України у своїй сукупності. 
Разом з тим, суд апеляційної інстанції зауважив, що місцевий суд з достатньою повнотою виклав зміст пояснень як обвинуваченого так і свідків та врахував їх у сукупності з іншими доказами у справі.
Отже, суд першої інстанції в оскаржуваному вироку врахував позицію обвинуваченого та навів достатні мотиви для її спростування.
Відповідно до ч. 1 ст. 65 КПК України, свідком є фізична особа, якій відомі або можуть бути відомі обставини, що підлягають доказуванню під час кримінального провадження, і яка викликана для давання показань.
Частиною 2 ст. 65 КПК України вказано перелік осіб, які не можуть бути допитані як свідки.
Як убачається із оскаржуваних судових рішень, працівники поліції ОСОБА_9 та ОСОБА_8 були допитані у суді першої інстанції з приводу обставин їх виклику на місце події. 
У той же час, ст. 65 КПК України не містить жодних заборон щодо допиту працівників поліції в якості свідків щодо з`ясування обставин вчинення ними певних процесуальних дій.
Згідно зі ст. 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо.
За змістом ч. 4 ст. 95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише показаннями, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або які було отримано в порядку, передбаченому ст. 225 цього Кодексу.
Разом з тим, посилання захисника на те, що показання свідка ОСОБА_7 , надані в судовому засіданні, суперечать його показанням, які він надав під час проведення слідчого експерименту за його участю, також є необґрунтованими.
Як убачається із оскаржуваних судових рішень, місцевий суд взяв до уваги показання свідка ОСОБА_7 , надані ним безпосередньо у судовому засіданні.
Водночас суд апеляційної інстанції у своєму рішенні зазначив, що свідок ОСОБА_7 , будучи попередженим місцевим судом про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань, надав суду послідовні і логічні показання, які узгоджуються із матеріалами кримінального провадження, і будь-які підстави для сумніву в його показаннях у суду відсутні.
До того ж, як убачається із оскаржуваних судових рішень, суди послалися на показання свідка ОСОБА_7 , надані ним безпосередньо у судовому засіданні, як на доказ винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України. Дійсно, серед доказів на підтвердження винуватості ОСОБА_5 суди врахували також данні протоколу проведення слідчого експерименту від 01 березня 2024 року за участю цього ж свідка.
У той же час, варто зауважити, що Верховний Суд не вбачає протиріч між вказаними доказами, оскільки показання свідка щодо обставин події не були суперечливими. Навпаки, відповідно до змісту показань свідка ОСОБА_7 , зазначених у вироку суду, вони є більш повними і доповнюють зміст даних, відтворених цим свідком під час проведення слідчого експерименту. 
Доводи сторони захисту про те, що дані, повідомлені свідком ОСОБА_7 в судовому засіданні суперечать даним протоколу огляду місця події, а саме, що стосується місця знаходження рушника (чи то тряпки) на тілі потерпілого, також не можна вважати слушними, оскільки зазначене у будь-якому випадку не впливає на доведення винуватості ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 115 КК України з огляду на те, що засуджений не заперечує той факт, що він саме рушником задушив потерпілого. Отже, розташування рушника на шиї потерпілого чи то на грудях у цьому конкретному випадку не можна вважати суттєвими розбіжностями.    
У той же час варто зауважити, що посилання захисника на те, що місцевий суд надав перевагу саме показанням свідка ОСОБА_7 , а не показанням обвинуваченого, також не заслуговують на увагу, оскільки апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що обвинувачений має зацікавленість в тому, аби применшити свою вину у вчиненому і понести менш суворе покарання, тоді як свідок (який попереджений про кримінальну відповідальність) цього умислу немає, та він був очевидцем подій що відбувалися в той день. 
Разом з тим, підстав для оговореня обвинуваченого свідком судом не встановлено, як не вказано таких у касаційній скарзі як захисником так і обвинуваченим.
Щодо доводів касаційної скарги захисника про те, що суд був упереджений, варто зазначити, що зміст поданої касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень не містить відомостей, що сторона захисту була якимось чином обмежена скористатися правом заявити відвід судді у випадку наявності підстав, передбачених статтями 75, 76 КПК України.
Колегія суддів звертає увагу, що Суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. У зв`язку з цим, відповідно до вимог ст. 433 КПК України, суд касаційної інстанції, зокрема, не має права вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Тож, доводи касаційної скарги захисника в цій частині є необґрунтованими. 
Щодо доводів захисника про те, що суди, при призначенні ОСОБА_5 занадто суворе покарання, не врахували той факт, що він діяв з метою захистити себе та свідка від суспільно небезпечного посягання. Крім того, суди не взяли до уваги обставину, що пом`якшує покарання у виді активного сприяння слідству з боку ОСОБА_5 у розкритті злочину
Так, положеннями ч. 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Статті 65-75 КК України є кримінально-правовими нормами, що визначають загальні засади та правила призначення покарання.  
Питання призначення покарання та звільнення від його відбування визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Як убачається рішення апеляційного суду, цей суд погоджуючись із рішенням місцевого суду зазначив, що суд першої інстанції, призначаючи покарання ОСОБА_5 , урахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке згідно до вимог ст. 12 КК України відноситься до особливо тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває.
Крім того, суд першої інстанції врахував наявність обставин, які відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання, у виді щирого каяття, а також неправомірні дії потерпілого, що передували вчиненню злочину, а також не встановив обставини, що відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання. 
З огляду на це, суд апеляційної інстанції обґрунтовано зазначив, що суд першої інстанції вірно призначив ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі з мінімальним строком, встановленим санкцією ч. 1 ст. 115 КК України, яке відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, за своїм видом та розміром є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів.
У зв`язку з тим, що в касаційній скарзі захисника відсутнє таке обґрунтування необхідності призначення менш суворого покарання, яке б вказувало на істотну диспропорцію між визначеним судом покаранням та вчиненими злочинними діями, Суд вважає, що призначене засудженому покарання, не порушує загальних засад призначення покарання, встановлених КК України, відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості, та не виходить за межі дискреційних повноважень суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування.
Решта доводів касаційної скарги захисника висновків суду апеляційної інстанції також не спростовує та фактично зводиться до переоцінки доказів і встановлених по справі обставин, що в силу вимог статті 433 КПК України не може бути предметом оцінки суду касаційної інстанції.
Ухвала суду апеляційної інстанції є вмотивованою та відповідає вимогам статей 370 і 419 КПК України.
В той же час, касаційна скарга захисника ОСОБА_4 не містить конкретного обґрунтування істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які перешкодили чи могли перешкодити судам першої та апеляційної інстанції ухвалити законні та обґрунтовані судові рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення статей 412, 413 КПК України, а відтак й необхідності зміни чи скасування судових рішень на підставах, передбачених ч.1 ст. 438 КПК України.
Оскільки з касаційної скарги захисника, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, суд вважає за необхідне відмовити у відкритті касаційного провадження за цією касаційною скаргою.
На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2  ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 06 червня 2024 року та ухвалу Сумського апеляційного суду від 28 жовтня 2024 року стосовно ОСОБА_5 відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                                 ОСОБА_2                      ОСОБА_3