ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/38976/21                                                 Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Головенко О.Д.,                                                                                                                                                       Суддя-доповідач Кобаль М.І.      

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2025 року                                                                                                   м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого                                   Кобаля М.І.,
суддів                                            Беспалова О.О., Файдюка В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Пенсійного фонду України та Вищого Господарського Суду України про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії, -
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Пенсійного фонду України, Вищого Господарського Суду України (далі по тексту - відповідачі, ПФУ України, ВГС України) в якому просив:
- визнати протиправними дії ВГС України, який відмовив у видачі довідки про суддівську винагороду працюючого судді за відповідною посадою за період: грудень 2018 - вересень 2021 для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, виходячи з посадового окладу судді місцевого суду - 15 мінімальних заробітних плат;
- зобов`язати ВГС України видати довідку про суддівську винагороду працюючого судді за відповідною посадою за період: грудень 2018 - вересень 2021 для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, виходячи з посадового окладу судді місцевого суду - 15 мінімальних заробітних плат.
- зобов`язати ВГС України автоматично здійснювати перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, виходячи з посадового окладу судді місцевого суду - 15 мінімальних заробітних плат.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2024 року в задоволенні значеного адміністративного позову відмовлено повністю.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні частково, а саме:
« 1. Визнати протиправними дії голови ліквідаційної комісії ВГС України видати ОСОБА_1 довідку про суддівську винагороду, яка враховується при призначенні/перерахунку  щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці на підставі його заяви від 22.10.2021.
2. Зобов`язати голову ліквідаційної комісії ВГС України видати ОСОБА_1 довідку про суддівську винагороду, яка враховується при призначенні/перерахунку  щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці станом на: 05.12.2018, 01.01.2019, 19.02.2020, 01.01.2021, 01.01.2022 та 01.01.2023 року за формою згідно з Додатком 2 до Порядку подання документів для призначення (перерахунку) і виплати щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці органами Пенсійного фонду України, затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25 січня 2008 року № 3-1, відповідно до Закону № 1402-VIII зі змінами, рішення Конституційного Суду України від 04.12.2018 №11-р/2018, виходячи з посадового окладу судді місцевого суду - 15 мінімальних заробітних плат з відповідним коефіцієнтом (період  04.12.2018- 18.02.2020) та рішення Конституційного Суду України від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020 (період з 19.02.2020- 01.01.2023) з урахуванням розміру базового окладу судді касаційної інстанції, в розмірі 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
3. В іншій частині у задоволенні позовних вимог відмовити.» 
Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Частиною 2  статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.
Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, не вбачає підстав проведення розгляду апеляційної скарги за участю учасників справи у відкритому судовому засіданні.
В матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін у розгляді справи не обов`язкова.
З огляду на викладене, колегія суддів визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а оскаржуване рішення скасувати, виходячи з наступного.
Згідно із п. 4 ч. 1  ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Частиною 1  ст. 242 КАС України  передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України  суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції  в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Проте, колегія суддів апеляційної інстанції не бере до уваги прохальну частину апеляційної скарги в частині зміни позовних вимог, оскільки вони не були предметом спору в суді першої інстанції.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , відповідно до наказу ВГС України від 31 травня 2011 року № 298-к та постанови Верховної Ради України від 12 травня 2011 року зарахований на посаду судді ВГС України, з 31 травня 2011 року з посадовим окладом, передбаченим штатним розписом.
Відповідно до рішення Вищої ради правосуддя від 26 червня 2018 року № 2031/0/15-18 ОСОБА_1 звільнено з посади судді ВГС України, у зв`язку з подачею заяви про відставку.
Наказом ВГС України від 16 липня 2018 року № 198-к «Про відрахування ОСОБА_1 зі штату суду» 18 липня 2018 року ОСОБА_1 відраховано зі штату ВГС України.
Починаючи з липня 2018 року ОСОБА_1 перебуває на обліку в управління Пенсійного фонду України за місцем проживання (Деснянський район міста Києва) та отримує щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці, у розмірі 90 % суддівської винагороди, обчисленої відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI.
22.10.2021 року ОСОБА_1 звернувся до Голови ліквідаційної комісії ВГС України із заявою про видачу довідки про суддівську винагороду працюючого судді за відповідною посадою, за період з грудня 2018 року по вересень 2021 року, для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, виходячи з посадового окладу судді місцевого суду - 15 мінімальних заробітних плат.
03.11.2021 року листом № 01-13/138/141/2021 ВГС України відмовив ОСОБА_1 у видачі довідки, з посиланням на зразкову справу № 200/9195/19-а, в якій Верховний Суд зазначив про необхідність застосування як розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня відповідного календарного року.
Не погоджуючись з таким рішенням відповідача та вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся з цим позовом до суду.
Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для застосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, виходячи з заборони законодавця застосовувати розмір мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для визначення посадових окладів, зокрема, суддів. Розмір суддівської винагороди має обчислюватися із застосуванням як розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб замість мінімальної заробітної плати, оскільки Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII, який передбачає такий порядок розрахунків, прийнятий у часі пізніше від Законів України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI та від 02 червня 2016 року № 1402-VIII, і фактично такий перехід на іншу розрахункову величину не призвів до зменшення розміру суддівської винагороди у грошовому виразі.
Колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він не знайшов свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Відповідно до  ст. 22 Конституції України  права і свободи людини і громадянина, закріплені цією  Конституцією, не є вичерпними.
Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.
Статтею 64 Конституції України встановлено, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
Відповідно до ст. 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.
Заробітна плата суддів врегульована Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII (далі - Закон № 1402-VIII).
Згідно з частиною 1 статті 135 Закону № 1402-VIII суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Положеннями частини 4 статті 142 Закону № 1402-VIII закріплено, що у разі зміни розміру складових суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання.
Згідно з пунктами 22, 23 Розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402-VIII право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом.
До проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VІ (далі - Закон № 2453-VІ).
Пунктом 25 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII встановлено, що право на отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі, визначеному цим Законом, має суддя, який за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердив відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначений на посаду судді за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом, та працював на посаді судді щонайменше три роки з дня прийняття щодо нього відповідного рішення за результатами такого кваліфікаційного оцінювання або конкурсу.
В інших випадках, коли суддя іде у відставку після набрання чинності цим Законом, розмір щомісячного довічного грошового утримання становить 80 відсотків суддівської винагороди, обчисленої відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів». 
За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного грошового утримання збільшується на 2 відсотки заробітку, але не може бути більш ніж 90 відсотків суддівської винагороди судді, обчисленої відповідно до зазначеного Закону.
Водночас, пунктом 7 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII (Розділ ХІІ) було передбачено, що з дня початку роботи Верховного Суду у складі, визначеному цим Законом, Верховний Суд України, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищий господарський суд України, Вищий адміністративний суд України припиняють свою діяльність та ліквідуються у встановленому законом порядку. До припинення діяльності статус, структура, повноваження, порядок роботи, права, обов`язки, гарантії суддів цих судів визначаються Законом № 2453-VІ.
Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів»  та деяких законів України щодо діяльності органів суддівського врядування» від 16 жовтня 2019 року №193-IX, який набрав чинності 07 листопада 2019 року, виключено пункти 22, 23 «Прикінцевих та перехідних положень» Закону № 1402-VIII.
Слід зауважити, що Верховний Суд України звернувся до Конституційного Суду України з клопотанням розглянути питання щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень пунктів 4, 7, 8, 9, 11, 13, 14, 17, 20, 22, 23, 25 розділу XII Закону № 1402-VIII, за наслідками розгляду якого прийнято рішення 18 лютого 2020 року № 2-р/2020 у справі № 1-15/2018(4086/16) про визнання такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII зі змінами: пункту 7 «та ліквідуються» в частині Верховного Суду України; пункту 14 «судді Верховного Суду України»; пункту 25.
Приймаючи вказане рішення, Конституційний Суд України виходив з того, що щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці має бути співмірним із суддівською винагородою, яку отримує повноважний суддя. У разі збільшення розміру такої винагороди перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці має здійснюватися автоматично.
Конституційний Суд України також зробив висновок, що встановлення різних підходів до порядку обчислення розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів порушує статус суддів та гарантії їх незалежності, а запровадження різних підходів до порядку обчислення розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів, які виходять у відставку, суперечить положенням частини першої статті 126 Основного Закону України щодо гарантування незалежності суддів Конституцією і законами України.
Таким чином, з дня ухвалення Конституційним Судом України вищевказаного рішення було усунуто принцип, за яким розмір довічного щомісячного грошового утримання судді у відставці визначався по-різному в залежності від проходження чи непроходження суддею кваліфікаційного оцінювання.
Отже, після ухвалення вищевказаного рішення Конституційного Суду України до всіх суддів у відставці має застосовуватись єдиний підхід щодо визначення розміру довічного щомісячного грошового утримання, передбачений статтею 142 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року.
При цьому, з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020 Закон № 1402-VIII не містить норм, які б по-різному визначали порядок обчислення розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці.
Аналогічна правова позиція викладена в рішенні Верховного Суду від 16 червня 2020 року у зразковій справі № 620/1116/20 (провадження Пз/9901/5/20).
Позивач, з посиланням на рішення Конституційного Суду України від 04 грудня 2018 року №11-р/2018 вважає, що в якості розрахункової величини потрібно застосовувати 15 розмірів мінімальної заробітної плати, а не стільки ж розмірів прожиткового мінімуму, оскільки частина третя статті 133 Закону № 2453-VI (в первинній редакції, чинній з 03 серпня 2010 року) визначає посадовий оклад судді місцевого суду в кратному розмірі мінімальних заробітних плат.
Пунктом 3 розділу ІІ «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 № 1774-VIII (далі - Закон № 1774-VІІІ) (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин), який набрав чинності з 01 січня 2017 року, установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується, як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат.
До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 1 січня 2017 року.
До приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом вони застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону (пункт 9 Розділу ІІ).
У зв`язку з тим, що положення Закону № 1774-VІІІ, якими заборонено застосовувати при розрахунку посадових окладів показник мінімальної заробітної плати, не були визнані неконституційними Конституційним Судом України та підлягали застосуванню до спірних відносин, суд першої інстанції з посиланням на судову практику Верховного Суду вважав, що розмір посадового окладу, та, відповідно, суддівської винагороди діючих суддів визначається з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а не від мінімальної заробітної плати, тому відсутні підстави для обчислення розміру суддівської винагороди для розрахунку щомісячного довічного грошового забезпечення позивача як судді у відставці виходячи з мінімальної заробітної плати в розмірі, встановленому законом про Державний бюджет України на відповідний рік.
Колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції про підстави застосування не мінімальної заробітної плати, а прожиткового мінімуму, як розрахункової величини при розрахунку посадового окладу судді та суддівської винагороди, в кратному розмірі від якої обчислюється щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці, з огляду на наступне.
Закриваючи конституційне провадження у справі за конституційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пунктів 3, 9 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII, Конституційний Суд в ухвалі від 15 листопада 2022 року № 5-уп/2022 зазначив, що суддівська винагорода регулюється Законом України «Про статус суддів і судоустрій» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII та не може визначатися іншими нормативними актами, що узгоджується з вимогами статті 130 Конституції України.
Верховна Рада України, запроваджуючи законодавче регулювання оплати праці, оспорюваними положеннями Закону не внесла змін до закону про судоустрій, а положення пунктів 3, 9 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону безпосередньо не стосуються встановленого законом про судоустрій розміру суддівської винагороди, у тому числі тих, які не проходили кваліфікаційного оцінювання.
Відповідно до вимог статті 152-2 Конституції України рішення та висновки, ухвалені Конституційним судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені.
Колегія суддів зауважує, що суть правильного застосування прожиткового мінімуму для працездатних осіб замість мінімальної заробітної плати при обчисленні суддівської винагороди, з 01 січня 2017 року, полягає не в приписах пунктів 3 і 9 «Прикінцевих та перехідних положень» (Розділ ІІ) Закону № 1774-VІІІ, а в тому, що цим законом викладено в новій редакції статтю 135 Закону № 1402-VІІІ та пункт 24 його розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення».
Зазначеними нормами Закону № 1402-VІІІ в новій редакції передбачено, що базовий розмір посадового окладу суддів усіх інстанцій становить певну кількість прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року.
Між тим, хоч Законом № 1774-VІІІ не внесено зміни до статті 133 Закону № 2453-VI, згідно з частиною 1 якої суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами і яка продовжувала унормовувати обчислення посадового окладу судді з урахуванням кратних розмірів мінімальних заробітних плат, однак застосування цієї розрахункової величини суперечило б вимогам Закону № 1402-VІІІ.
На момент виникнення і вирішення спірних правовідносин законом, який регулював питання статусу суддів, був Закон № 1402-VІІІ, з урахуванням принципу єдиного статусу суддів в Україні.
Відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 17 Закону № 1402-VІІІ єдність системи судоустрою забезпечується єдиним статусом суддів.
Статтею 52 Закону № 1402-VІІІ передбачено, що судді в Україні мають єдиний статус незалежно від місця суду в системі судоустрою чи адміністративної посади, яку суддя обіймає в суді.
Виходячи з вищенаведених правових норм, очевидним юридичним дисонансом є застосування до судді ВГС України, у тому числі у відставці, різних правових підходів регулювання суддівської винагороди Законом № 2453-VI, а питання, зокрема, дисциплінарної відповідальності - за Законом № 1402-VІІІ, тоді як щодо суддів судів першої, апеляційної та касаційної інстанції застосовуються тільки норми Закону № 1402-VІІІ, з усіх питань суддівської діяльності.
Доводи ОСОБА_1 про те, що законодавчо встановлений підхід до визначення посадового окладу судді, зокрема ВГС України, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, є дискримінаційним по відношенню до суддів цих суддів та суттєво знижує рівень їх матеріального забезпечення знайшли своє відображення в рішенні Конституційного Суду України.
Так, у справі за конституційною скаргою ОСОБА_4 щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремого припису пункту 7 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII у рішенні від 26 березня 2024 року № 3-р(ІІ)/2024 у справі № 3-93/2022(217/22) (про єдиний статус суддів в Україні) Конституційний Суд України зазначив, що всі судді судів системи судоустрою України мають єдиний статус, який притаманний їм як особам, які виконують виняткову конституційну функцію - чинення правосуддя. Єдиний статус суддів означає однаковість юридичного становища суддів в усіх аспектах, передусім однаковість їх гарантій незалежності та недоторканності, прав і обов`язків, вимог, обмежень, заборон та відповідальності. Водночас забезпечення гарантій незалежності та недоторканності суддів має базуватися на принципі єдиного статусу суддів, який не допускає, зокрема, вибірковості у забезпеченні цих гарантій та зниження їх рівня певній категорії суддів, що не сприяє чиненню правосуддя неупередженими, об`єктивними, безсторонніми та незалежними судами, реалізації конституційного права на судовий захист.
Конституційний Суд України вважав, що оспорюваним приписом Закону № 1402 законодавець фактично визначив певну категорію суддів, а саме суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищого господарського суду України, Вищого адміністративного суду України, для яких до припинення діяльності цих судів усупереч конституційній гарантії матеріального забезпечення суддів як елементу їх незалежності та принципу єдиного статусу суддів вибірково встановив інший (менший) розмір винагороди судді, визначений Законом № 2453, порівняно з суддями, яким винагороду судді визначено Законом № 1402. Тому оспорюваний припис Закону № 1402 звужує гарантії незалежності вказаної категорії суддів, що є впливом на цих суддів, а отже, створює загрозу як для їх незалежності, так і судової влади в цілому та суперечить приписам частин першої, другої статті 8, частини другої статті 19, частин першої, другої статті 126 Конституції України.
Конституційний Суд України констатував, що питання обрахування винагороди судді унормовано Законом № 2453 та Законом № 1402, однак за приписами статті 8, частини першої статті 126, частини другої статті 130 Конституції України законодавець, установлюючи розмір винагороди судді законом про судоустрій, повинен забезпечити наявність одного спеціального закону, який чітко, системно та послідовно унормує питання розміру винагороди судді відповідно до єдиного статусу суддів та гарантій незалежності й недоторканності суддів. Тим самим на конституційному рівні створено підстави для впевненості суддів у тому, що розмір їхньої винагороди судді має бути визначений одним для всіх суддів системи судоустрою України законом про судоустрій та бути однаковим для них усіх виходячи з їхнього єдиного статусу.
З огляду на викладене Конституційний Суд України дійшов висновку, що окремий припис пункту 7 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402, яким установлено для суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищого господарського суду України, Вищого адміністративного суду України до припинення діяльності цих судів гарантії, визначені Законом № 2453, зокрема винагороду судді, не відповідає вимозі юридичної визначеності щодо унормування розміру винагороди судді законом про судоустрій, а отже, суперечить частині першій статті 8, частині другій статті 130 Конституції України.
Враховуючи концептуальні підходи Конституційного Суду України щодо єдиного статусу суддів, у тому числі матеріального забезпечення, висловлені в рішеннях Суду від 18 лютого 2020 року № № 2-р/2020 та від 26 березня 2024 року № 3-р(ІІ)/2024, є підстави вважати, що розрахунковою величиною для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, яким є ОСОБА_1 , у період з грудня 2018 року по вересень 2021 року був установлений Законом № 1402-VІІІ прожитковий мінімум для працездатних осіб, а не мінімальна заробітна плата.
При цьому, у зв`язку з прийняттям Конституційним Судом України рішення від 18 лютого 2020 року №2-р/2020 та Верховним Судом постанови у зразковій справі від 16 червня 2020 року № 620/1116/20, у позивача виникло право на перерахунок грошового забезпечення з урахуванням винагороди, що виплачується суддям вищих спеціалізованих судів, відповідно до Закону № 1402.
Відповідно до пункт 2 розділу ІІІ Порядку № 3-1 до заяви про перерахунок щомісячного довічного утримання додається довідка про суддівську винагороду працюючого судді за відповідною посадою станом на дату, з якої відбулось підвищення розміру суддівської винагороди.
Форма довідки про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці визначена у додатку 2 до Порядку.
Таким чином, для реалізації права на перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання, ОСОБА_1 має право на отримання довідки про суддівську винагороду, станом на 19 лютого 2020 року, для її подання до відповідного пенсійного органу.
Беручи до уваги, що вся інформація щодо роботи позивача на посаді судді перебуває у відповідача, довідку про суддівську винагороду до завершення процедури ліквідації Вищого господарського суду України повинен видати саме відповідач, зазначивши при цьому у вказаній довідці розмір суддівської винагороди позивача, яку отримує суддя, який на момент видачі довідки працює на відповідній посаді, тобто розмір суддівської винагороди судді.
При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права статтею 1 Першого протоколу   до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.
Так, позивач просить суд визнати протиправними дії відповідача, що виявилися у відмові видати відповідну довідку.
Разом з тим, в контексті встановленого, суд дійшов висновку про необхідність зміни способу захисту позивача з метою належного захисту його порушеного права.
Оскільки відмовляючи у задоволенні заяви позивача відповідачем не враховано посилання позивача на рішення Конституційного Суду України від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020, зокрема, яким обґрунтовується його право на перерахунок грошового утримання судді у відставці, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову шляхом визнання протиправними дій Вищого господарського суду України щодо не видачі ОСОБА_1 довідки про суддівську винагороду працюючого судді за відповідною посадою, станом на 19 лютого 2020 року, для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, відповідно до Додатку 2 до Порядку подання документів для призначення (перерахунку) і виплати щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці органами Пенсійного фонду України, затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25 січня 2008 року № 3-1, Закону № 1402-VIII зі змінами, рішення Конституційного Суду України від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020, та зобов`язання відповідача таку довідку видати позивачу.
В свою чергу, заявлений позивачем у позові період (без переривання) грудень 2018 року - березень 2021 року, не підлягає задоволенню з викладених вище підстав.
Разом з тим, у задоволенні позовних вимог щодо здійснення автоматичного перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, слід відмовити, так як вказані вимоги звернені на майбутнє та на даний час є передчасними.
Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позову.
Судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Згідно з частиною першої статті 17 Закону України «Про виконання рішення та застосування практики Європейського Суду з прав людини»  суди України застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основних свобод та протоколи до неї і практику Європейського суду, як джерела права.
Отже, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішенням повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення.
Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
У рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються, а в рішенні від 27.09.2010 по справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» - що ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.
Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями        та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 1        ст. 6 КАС України).
Верховенство права є найважливішим принципом правової держави. Змістом цього принципу є пріоритет (тобто верховенство) людини, її прав та свобод, які визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні. Цей принцип закріплено у        ст. 3 Конституції України.
Окрім того, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Як зазначено в п. 4.1 Рішення Конституційного суду України від 02.11.2004 р. N 15-рп/2004 суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Ради Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги правову позицію Європейського суду з прав людини, яка викладена в справі «Пономарьов проти України» (пункт 40 мотивувальної частини рішення від 3 квітня 2008 року), в якому Суд наголосив, що «право на справедливий судовий розгляд», яке гарантовано п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду.
У справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 Конвенції не зобов`язує держав - учасників Конвенції створювати апеляційні чи касаційні суди. Однак там, де такі суди існують, необхідно дотримуватись гарантій, визначених у статті 6» (пункт 22 мотивувальної частини рішення від 20 липня 2006 року).
Отже, висновок суду першої інстанції про відмову  в задоволенні позовних вимог, є протиправним та не ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.
Згідно пункту 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Колегія суддів апеляційної інстанції доходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені    Конституцією та законами України.
Аналіз наведених правових положень та вищезазначених обставин справи дає підстави колегії суддів апеляційної інстанції для висновку, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позову, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Відповідно до ч. 1    статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України    при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього    Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта в ладних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити, у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Як вбачається з матеріалів справи, під час подання позовної заяви та апеляційної скарги позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 3  405, 00 грн., який підлягає стягнення з відповідача на користь позивача, як суб`єкта владних повноважень, відповідно до  ст. 139 КАС України пропорційно задоволеним позовним вимогам.
Відповідно до ч. 1  ст. 257 КАС України  за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.
Так, згідно ч. 1  ст. 260 КАС України  питання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.
Згідно з п. 2 ч. 5  ст. 328 КАС України  не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності.
Керуючись статтями 308, 311, 317, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2024 року скасувати.
Ухвалити нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Пенсійного фонду України та Вищого Господарського Суду України про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії задовольнити частково.
Визнати протиправними дії Вищого господарського суду України щодо не видачі ОСОБА_1 довідки про суддівську винагороду працюючого судді за відповідною посадою станом на 19 лютого 2020 року для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, відповідно до Додатку 2 до Порядку подання документів для призначення (перерахунку) і виплати щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці органами Пенсійного фонду України, затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25 січня 2008 року № 3-1, Закону № 1402-VIII зі змінами, рішення Конституційного Суду України від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020.
Зобов`язати Вищий господарський суд України (код ЄДРПОУ 00018738) видати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) довідку про суддівську винагороду працюючого судді за відповідною посадою, станом на 19 лютого 2020 року, для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, відповідно до Додатку 2 до Порядку подання документів для призначення (перерахунку) і виплати щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці органами Пенсійного фонду України, затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25 січня 2008 року № 3-1, Закону № 1402-VIII зі змінами, рішення Конституційного Суду України від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020. 
Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Вищого господарського суду України (код ЄДРПОУ 00018738) суму сплаченого судового збору у розмірі 3  405, 00 грн (три тисячі чотириста п`ять гривень 00 копійок).
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя:                                                                           М.І. Кобаль

Судді:                                                                                                 О.О. Беспалов

                                                                              В.В. Файдюк

Повний текст виготовлено 18.02.2025  року