ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2025 року
м. Хмельницький

Справа № 686/18799/23
Провадження № 22-ц/820/163/25

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії
суддів судової палати з розгляду цивільних справ
Ярмолюка О.І. (суддя-доповідач), Грох Л.М., Янчук Т.О.,
       секретар        судового засідання        Шевчук Ю.Г.,
       з участю відповідачки-позивачки         ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 , про поділ боргових зобов`язань та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання договору позики та боргової розписки недійсними за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 30 жовтня 2024 року,

встановив:

1.Описова частина

Короткий зміст первісних позовних вимог

У липні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 , про поділ боргових зобов`язань.
ОСОБА_2 зазначив, що з 7 вересня 2005 року до 14 травня 2021 року він перебував з ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі. 14 лютого 2011 року позивач позичив у батька ОСОБА_3 100 000 доларів США (на той час еквівалентно 800 000 грн) строком до кінця 2019 року для придбання земельної ділянки та будівництва житлового будинку. Факт укладення договору позики та передачі коштів підтверджується власноручно написаною ним розпискою. За ці кошти подружжя придбали земельну ділянку площею 0,1 га з кадастровим номером 6810100000:21:002:0064 та побудували житловий будинок по АДРЕСА_1 . Житловий будинок належить сторонам на праві спільної сумісної власності подружжя, наразі між ними вирішується спір у судовому порядку щодо його поділу. Оскільки позивач уклав договір позики в інтересах сім`ї, то сторони мають нести спільну відповідальність за повернення позичених коштів. Відтак при поділі майна подружжя мають бути враховані його борги. Протягом 2020-2022 років позивач частково повернув ОСОБА_3 позику у розмірі 3 000 доларів США, водночас ОСОБА_1 відмовляється сплатити свою частину боргу.
За таких обставин ОСОБА_2 просив суд у порядку поділу спільного майна подружжя визнати за сторонами в рівних частках (по  частки) грошове зобов`язання за договором позики відповідно до розписки від 14 лютого 2011 року, який укладений між ним і ОСОБА_3 .

Короткий зміст зустрічних позовних вимог

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом до  ОСОБА_2 про визнання договору позики та боргової розписки недійсними.
ОСОБА_1 зазначила, що сторони придбали земельну ділянку та побудували житловий будинок за власні кошти, відтак у них була відсутня потреба у позиці. Позивачка як подружжя не давала ОСОБА_2 письмової згоди на укладення 14 лютого 2011 року з ОСОБА_3 договору позики на суму 100 000 доларів США (на той час еквівалентно 800 000 грн), який виходив за межі дрібного побутового. Між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 позика не оформлялася та кошти не передавалися, натомість їх дії спрямовані на створення перешкод у поділі спільного майна подружжя, є недобросовісними та неправдивими.
Отже, ОСОБА_1 просила суд визнати договір позики та боргову розписку недійсними.

Процесуальні дії суду першої інстанції

Суд ухвалами від 10 квітня 2024 року прийняв зустрічний позов ОСОБА_1 до спільного розгляду з первісним позовом  ОСОБА_2 , а також залучив ОСОБА_3 до участі у справі за зустрічним позовом  ОСОБА_1 як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 30 жовтня 2024 року в первісному та зустрічному позовах відмовлено.
Суд керувався тим, що ОСОБА_2 не довів належними та допустимими доказами використання коштів за договором позики в інтересах сім`ї, а також укладення цього договору за письмовою згодою ОСОБА_1 як іншого подружжя. До того ж ОСОБА_3 не звертався до сторін з вимогою про повернення позичених коштів. У свою чергу, ОСОБА_1 не довела фіктивність оспорюваного договору позики.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у первісному позові та ухвалити нове рішення про задоволення цього позову посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що за позичені у ОСОБА_3 кошти сторони придбали земельну ділянку та побудували житловий будинок, які належать їм на праві спільної сумісної власності. Оскільки ОСОБА_2 уклав договір позики в інтересах сім`ї, то зобов`язання за цим договором повинно бути враховано під час поділу майна подружжя. Суд першої інстанції не з`ясував усі обставини справи, не застосував правильно норми чинного законодавства, не дав належної оцінки зібраним доказам і дійшов помилкового висновку про необґрунтованість первісного позову.

Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції

ОСОБА_2 не оскаржує рішення суду першої інстанції в частині відмови у зустрічному позові, а тому згідно зі статтею 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в апеляційному порядку в цій частині рішення суду не переглядається.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У своєму відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині залишити без змін, вказавши на його законність та обґрунтованість.

Щодо розгляду справи апеляційним судом за відсутності позивача-відповідача та його представника

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Європейський суд з прав людини у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» («Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain», заява №11681/85, рішення від 7 липня 1989 року, пункт 35) зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Апеляційний суд виходить з того, що якщо сторони та/або їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін чи їх представників, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є перешкодою для розгляду справи.
Ухвалою від 2 грудня 2024 року справа була призначена до судового розгляду в суді апеляційної інстанції на 21 січня 2025 року о 14 годині.
Позивач-відповідач ОСОБА_2 бере участь у справі безпосередньо, а також через свого представника адвоката Кузнецова К.С.
3 грудня 2024 року позивач-відповідач ОСОБА_2 та адвокат Кузнецов К.С. одержали судову повістку про виклик у судове засідання, про що свідчить довідка про доставку електронного листа (т. 2 а.с. 23). Крім того, направлена на зазначену у справі адресу ОСОБА_2 судова повістка повернулася до суду з відміткою у поштовому повідомленні про відсутність останнього за адресою місця проживання (т. 2 а.с. 24). Тобто позивач-відповідач і його представник повідомлені належним чином про дату, час і місце розгляду справи в апеляційному суді у порядку, передбаченому частиною шостою статті 128, частиною п`ятою статті 130 ЦПК України.
Адвокат Кузнецов К.С. звернувся до суду апеляційної інстанції з клопотанням про відкладення розгляду справи посилаючись на незадовільний стан свого здоров`я та тимчасову непрацездатність. Водночас позивач-відповідач ОСОБА_2 та адвокат Кузнецов К.С. не з'явилися в судове засідання.
Оскільки поважність причини неявки позивача-відповідача та його представника не підтверджена, вони реалізували своє право на викладення відповідних аргументів в апеляційній скарзі, то апеляційний суд вважає за необхідне розглянути справу в даному судовому засіданні. При цьому суд апеляційної інстанції враховує, що відкладення розгляду справи призведе до порушення строку розгляду апеляційної скарги, визначеного статтею 371 ЦПК України.

2.Мотивувальна частина

Позиція суду апеляційної інстанції

Частиною першою статті 375 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Заслухавши учасницю судового процесу та дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини

З 7 вересня 2005 року ОСОБА_2 і ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 14 травня 2021 року.
14 лютого 2011 року ОСОБА_3 і ОСОБА_2 уклали договір позики, за умовами якого ОСОБА_3 позичив ОСОБА_2 100 000 доларів США на строк до кінця 2019 року.
На підтвердження факту укладення договору та передавання коштів ОСОБА_2 видав ОСОБА_3 розписку.
Протягом 2020-2022 років ОСОБА_2 повернув ОСОБА_3 3 000 доларів США позичених коштів.
За договором купівлі-продажу земельної ділянки від 21 червня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Новіковою Л.В. (зареєстровано в реєстрі за №4601), ОСОБА_2 придбав у ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,1 га з кадастровим номером 6810100000:21:002:0064, розташовану по АДРЕСА_1 , і призначену для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).
Протягом 2012-2013 років сторони побудували на цій ділянці житловий будинок (загальна площа - 244,8 кв.м, житлова площа 121,6 кв.м) з господарською будівлею.
На розгляді в суді перебуває справа №686/28026/21 за позовом ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

Статтею 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що договори та інші правочини є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості (частина перша статті 1046 ЦК України).
Із положень частини другої статті 1047 ЦК України слідує, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
В силу статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
Статтею 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до частини першої статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
В силу статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
За змістом частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).
Як передбачено частиною першою статтею 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Аналіз указаних правових норм дає підстави для висновку, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з договорів.
За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, яка визнається укладеною з моменту передачі грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Предметом виконання грошового зобов`язання за договором позики є певна грошова сума, що має бути сплачена боржником кредитору. Враховуючи презумпцію відплатності договору позики, позичальник зобов`язаний повернути грошові кошти в установлений договором строк.
Зобов`язання за договором повинні виконуватися сторонами належним чином відповідно до його умов, а також вимог актів цивільного законодавства.
За загальним правилом усе майно, яке набуте подружжям за час перебування у шлюбі, є його спільною сумісною власністю.
Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Для визнання спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Подружжя має право на поділ спільного майна незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу такого майна частки сторін є рівними.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 24 постанови від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК).
Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 9 січня 2020 року у справі №367/7110/14-ц).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року у справі №638/18231/15-ц зазначила, що за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. При вирішенні спору про порядок виконання колишнім подружжям зобов`язань, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо питання про поділ цих зобов`язань не було зі згоди кредитора вирішене при поділі спільного майна цього подружжя, суди повинні керуватися тим, що подружжя має відповідати за такими зобов`язаннями солідарно усім своїм майном.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 3 травня 2018 року (справа №639/7335/15-ц) сформульовано такий правовий висновок.
Тлумачення частини четвертої статті 65 СК України свідчить, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів. Той з подружжя, хто не був учасником договору, не може посилатися на відсутність своєї згоди, якщо договір було укладено в інтересах сім`ї.
Зібрані докази достовірно вказують на те, що присадибна ділянка та житловий будинок по АДРЕСА_1 , набуті ОСОБА_2 і ОСОБА_1 за час шлюбу та належать їм на праві спільної сумісної власності подружжя.
Також, як з`ясовано в суді, 14 лютого 2011 року ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_3 100 000 доларів США на строк до кінця 2019 року.
Водночас у справі відсутні достатні та об`єктивні докази того, що ОСОБА_2 уклав договір позики та використав позичені кошти в інтересах сім`ї.
Свідок ОСОБА_3 є батьком ОСОБА_2 , тобто особою, яка зацікавлена у справі, а тому його показання не можуть буті взяті до уваги.
Письмові докази, зокрема: розписка ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 8), відомості про доходи ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 105-117, 122-159); відомості про доходи ОСОБА_2 і ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 196-208, 211-212) достовірно не вказують на те, що ОСОБА_2 витратив позичені у ОСОБА_3 кошти на придбання земельної ділянки та будівництво житлового будинку.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_2 не довів використання коштів за договором позики в інтересах сім`ї, а тому підстави для визнання зобов`язання ОСОБА_1 за цим договором відсутні.
Посилання ОСОБА_2 на доведеність своїх вимог і неналежну оцінку судом досліджених доказів не відповідають фактичним обставинам справи.
Суд першої інстанції з`ясував усі обставини справи. Також суд правильно визначився з правовими нормами, які регулюють спірні правовідносини. Доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального та процесуального права є безпідставними.
При цьому висновки суду не суперечать правовим висновкам, висловленим Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року (справа №638/18231/15-ц) та Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 5 листопада 2020 року (справа №619/761/18), оскільки в указаних справах і справі, яка переглядається судом апеляційної інстанції, встановлені різні обставини.
Так, у даних справах факт укладення сторонами договору позики (кредитного договору) та отримання позичальниками грошових коштів в інтересах сім`ї підтверджуються належними та допустимими доказами, у той час як у справі, що переглядається судом апеляційної інстанції, ця обставина не доведена.

3.Висновки суду апеляційної інстанції

Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись статтями 374, 375, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 30 жовтня 2024 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 24 січня 2025 року.

Судді:        О.І. Ярмолюк

       Л.М. Грох

       Т.О. Янчук

Головуючий у першій інстанції - Мазурок О.В.        
Доповідач - Ярмолюк О.І.                                                        Категорія 27