УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 січня 2025 року
м. Київ
справа  № 189/1477/24
провадження № 51-17 ск 25
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Покровського районного суду Дніпропетровської області від 07 серпня 2024 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 02 жовтня 2024 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 10 червня 2024 року за № 12024041540000317, за обвинуваченням
ОСОБА_5 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України. 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Покровського районного суду Дніпропетровської області від 07 серпня 2024 року ОСОБА_5 засуджено за ст. 336 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. 
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 02 жовтня 2024 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни.
За вироком суду встановлено, що    ОСОБА_6 , перебуваючи на військовому обліку з 04 жовтня 2012 року, як військовозобов`язаний в ІНФОРМАЦІЯ_2 , будучи придатним за станом здоров`я до проходження військової служби, не маючи законних підстав на відстрочку від призову за мобілізацією, 06 травня 2024 року, близько 10:00, у приміщенні вказаного відділу ІНФОРМАЦІЯ_2, розташованого по 
АДРЕСА_2 , отримав під підпис повістку на відправку про призов за мобілізацією до лав Збройних сил України, згідно з якою, повинен був 10 травня 2024 року о 07:00 з`явитися до відповідного ІНФОРМАЦІЯ_2 для відправки до військової частини НОМЕР_1 . 
Разом з тим ОСОБА_5 , будучи під особистий підпис попереджений про кримінальну відповідальність за ухилення від призову за мобілізацією, передбачену ст. 336 КК України, 10 травня 2024 року о 07:00 на відправку не з`явився.
08 червня 2024 року ОСОБА_5 , близько 14:00, з`явився до  ІНФОРМАЦІЯ_2 , де у категоричній формі відкрито відмовився від проходження служби та відбуття у військову частину, після чого власноруч написав відповідну заяву, тим самим ухилився від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період. 
Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала
Захисник ОСОБА_4 звернувся до Суду з касаційною скаргою, у якій не погоджується з оскарженими вироком і ухвалою в частині призначеного ОСОБА_5 покарання та порушує питання про їх перегляд у касаційному порядку.
Вважає, що при призначенні покарання ОСОБА_5 судами не дотримано принципу індивідуалізації покарання, не враховано характер і ступінь суспільної небезпечності вчиненого кримінального правопорушення, обставини, яка пом`якшує покарання винному, відсутність обставин, які його обтяжують, особу винного, який на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, не є особою з інвалідністю, раніше не судимий, працевлаштований, позитивно характеризується, одружений, має на утриманні всю родину, у тому числі неповнолітніх дітей його дружини від попереднього шлюбу. 
Наведене, на думку захисника, є підставою для звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.
Мотиви суду
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу 
про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає. 
Відповідно до вимог ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого. 
Із  будь-яких інших підстав касаційний суд не вправі втручатися у рішення судів нижчих ланок.
Статтею 433 КПК України передбачено, що суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, що не  були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. 
Цією ж статтею передбачено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При перевірці доводів касаційної скарги суд виходить із фактичних обставин, встановлених судами.
Доводи касаційної скарги захисника зводяться до незгоди з призначеним ОСОБА_5 покаранням, яке він вважає невідповідним тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і особі засудженого внаслідок суворості.
Однак, така позиція скаржника є необґрунтованою, з огляду на таке.
Згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації, це покарання за своїм видом і розміром повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують. 
Норми закону України про кримінальну відповідальність наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою. 
Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх  безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (справа «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
За правилами ст. 75 КК України, у разі, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може звільнити вказану особу від відбування заходу примусу з випробуванням, умотивувавши належним чином своє рішення.
У цьому кримінальному провадженні не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання винній особі призначено з порушенням вищевикладених норм права.
При призначенні покарання ОСОБА_5 суди зважили на характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є нетяжким злочином, особу винного, який раніше не судимий, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, його характеристику за місцем проживання, сімейний стан, те, що він інвалідності не має, обставину, що пом`якшує покарання - щире каяття, а також відсутність обставин, які обтяжують покарання.
Урахувавши всю сукупність наведених обставин та даних про особу винного, у тому числі й тих, про які йдеться у касаційній скарзі, суди дійшли висновку про необхідність призначення покарання за ст. 336 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки, яке є мінімальним у межах санкції цієї норми.
При цьому на переконання суду підстави для звільнення засудженого від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, відсутні. Місцевий суд дійшов вмотивованого висновку, що застосування до ОСОБА_5 наведених положень не забезпечить досягнення мети покарання.
Апеляційний суд, переглянувши вирок за апеляційною скаргою сторони захисту, доводи якої аналогічні до тих, що містяться у касаційній скарзі, ствердив про правильність прийнятого рішення місцевим судом та обґрунтовано залишив вказаний вирок без зміни.
Зокрема, колегія суддів у судовому рішенні зазначила, що покарання призначене ОСОБА_5 за своїм видом і розміром є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, а також правильно акцентувала увагу на тому, що визначена форма відбування покарання в умовах ізоляції від суспільства є співмірною з вчиненим ним злочинним діянням, а також є справедливим і виваженим заходом примусу, що забезпечить виправлення винного та буде ефективним в аспекті превенції вчинення ним чи іншими особами аналогічних злочинів, тоді як звільнення від відбування покарання з випробуванням не сприятиме виправленню засудженого, а також призведе до збільшення свідомого та відвертого ігнорування особами, які підлягають мобілізації, отриманого письмового повідомлення про необхідність несення військової служби.
Суд касаційної інстанції у своїх рішеннях неодноразово звертав увагу, що з урахуванням ситуації, яка склалася в країні - збройної агресії РФ, конституційним обов`язком кожного громадянина є захист Батьківщини. Оскільки відмова від захисту Батьківщини може призвести до підриву військової дисципліни, розлагодженості дій, спрямованих на захист суверенітету держави, такі дії в умовах воєнного стану є неприпустимими. Відповідно до ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. 
В умовах збройної агресії з боку іншої держави захист Вітчизни набуває особливого значення. Тому наслідки ухилення від військової служби в цих умовах через покарання повинні досягати такої мети, яка зможе запобігти вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами, як того вимагають положення ч. 1 ст. 1 та ч. 2 ст. 50 КК України. Умисний нетяжкий злочин представляє значну суспільну небезпечність, а тому звільнення винного від відбування призначеного покарання з випробуванням створює в очах громадян та суспільства в цілому негативне враження безладдя та безкарності, тим більше під час введеного на всій території України воєнного стану та мобілізації. Саме на таку позицію Верховного Суду небезпідставно послався апеляційний суд у своїй ухвалі.  
Обґрунтовано суд апеляційної інстанції також зазначив, що наведені захисником обставини, самі собою не є противагою суспільній небезпечності вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, а призначення покарання відноситься до дискреційних повноважень суду.
З урахуванням встановлених судами попередніх інстанцій обставин, цінності суспільних відносин, на які здійснено посягання, тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, суспільної небезпеки та характеру вчиненого протиправного посягання, висновки про необхідність призначення покарання у виді позбавлення волі, яке засудженому слід відбувати реально, є обґрунтованими. Підстав вважати таке покарання надто суворим за доводами касаційної скарги захисника, Суд не вбачає.  
Призначене ОСОБА_5 покарання є вмотивованим, відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, є законним та справедливим, воно відповідає тяжкості кримінального правопорушення, сприятиме виправленню винного та попередженню вчинення нових злочинів, а також не буде становити «особистий надмірний тягар для особи» та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.
Оскаржені судові рішення є законними, обґрунтованими та належним чином  вмотивованими, вони відповідають вимогам статей 370, 419 КПК України, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час їх постановлення.
Істотних порушень кримінального процесуального закону, зважаючи на зміст касаційної скарги, не встановлено.
Обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, зі змісту касаційної скарги убачається, що підстав для задоволення скарги немає.                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                            
Ураховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника
слід відмовити.
З цих підстав Суд, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, постановив:
Відмовити захиснику ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на вирок Покровського районного суду Дніпропетровської області від 07 серпня 2024 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 02 жовтня 2024 року щодо засудженого ОСОБА_5 .
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                  ОСОБА_2                                               ОСОБА_3