Номер провадження: 22-ц/813/1143/25 
Справа № 522/7578/21
Головуючий у першій інстанції Огренич І.В.
Доповідач Дришлюк А. І.
Категорія: 57

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.02.2025 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Громіка Р.Д., Драгомерецького М.М.,
при секретарі судового засідання Нечитайло А.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – адвоката Бобровника Дениса Олександровича на рішення Київського районного суду м. Одеси від 12 лютого 2024 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Запольська Ольга Василівна про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Приморського районного суду м. Одеси з позовом, в якому просила встановити факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , однією сім`єю без реєстрації шлюбу з березня 2001 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 . Позивач посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 та після його смерті позивачка та син померлого - ОСОБА_4 звернулись до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини. Встановлення даного факту позивачці необхідно для правильного розподілу часток при оформленні спадщини.
05 липня 2021 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору нотаріуса Запольської Ольги Василівни, про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, - передано за підсудністю до Київського районного суду м. Одеси для подальшого розгляду.
12 лютого 2024 року рішенням Київського районного суду м. Одеси позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.
20 березня 2024 року канцелярією Одеського апеляційного суду зареєстровано апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Бобровника Дениса Олександровича на рішення Київського районного суду м. Одеси від 12 лютого 2024 року. Представник апелянта не погоджується із оскаржуваним рішенням, вважає його необґрунтованим та прийнятим із порушенням норм матеріального та процесуального права. Так, представник апелянта зазначає, що проживання позивача разом із померлим однією сім`єю впродовж 2001 року до моменту реєстрації шлюбу у 2006 році надає їй підстави для застосування положень ст. 74 СК України, відповідно до яких якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. У зв`язку з цим, представник апелянта вважає що позивач, яка проживала з померлим однією сім`єю, але не перебувала у шлюбі з ним до 2006 року, має право вимагати і визнання права власності на майно померлого як частку у праві спільної сумісної власності чоловіка та жінки, які проживали без реєстрації шлюбу та виключення такого майна зі спадкової маси. З огляду на викладене в апеляційній скарзі представник апелянта просить скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 12 лютого 2024 року та ухвалити нове, яким вимоги ОСОБА_1 задовольнити.
26.04.2024 до апеляційного суду від представника ОСОБА_2 - адвоката Васильєвої Людмили Олександрівни надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому представник відповідача просила залишити без задоволення апеляційну скаргу.
З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 9, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці та тимчасово відряджені до Одеського апеляційного суду), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило затягування розгляду справи по незалежним від суду причинам.
У судовому засіданні представник відповідача заперечувала щодо задоволення апеляційної скарги. Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, часу та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. При цьому було відхилено клопотання представника позивача про відкладення слухання справи за мотивами, зафіксованими технічним засобами фіксації процесу з внесенням в протокол судового засідання. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.
Приймаючи рішення по справі суд першої інстанції виходив з того, що не можна встановити факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з березня 2001 року до 01 січня 2004 року, оскільки законодавством України, яке діяло до 2004 року, встановлення такого факту не мало правового значення. 
Щодо вимог про встановлення факту спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 01 січня 2004 року по 01 липня 2006 року, то суд першої інстанції послався на постанову Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року (справа №523/14489/15-ц) в якій зазначено, що особа, яка вважає себе власником майна (або його частини), може здійснити захист свого цивільного права, обґрунтувавши в позові підставу позовних вимог про поділ майна тим, що воно набуте за час спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю. Позовні вимоги про поділ майна, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності є ефективним способом захисту прав, здатним справедливо та без занадто обтяжливих для сторін судових процедур вирішити цивільну справу. Заявлення у таких справах позовного провадження окремої вимоги про встановлення факту спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу не здатне забезпечити захист прав власника. У справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК). Велика Палата Верховного Суду також зазначає, що вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу може бути вирішена в порядку окремого судового непозовного цивільного судочинства, що передбачено розділом IV ЦПК України, у випадку, якщо між сторонами не існує спору. Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах. Вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна подружжя, а лише підставою для вирішення такої справи. Суд першої інстанції вказав, що ОСОБА_1 заявлені вимоги про встановлення факту спільного проживання і встановлення даного факту, які позивачці необхідні для правильного розподілу часток при спадкуванні за законом після смерті ОСОБА_3 , однак відповідних вимог ОСОБА_1 не заявлено. При таких обставинах, суд першої інстанції вважав, що у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення факту проживання з ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року по 01 липня 2006 року слід відмовити, так як обраний спосіб захисту є неефективним відповідно до викладеної в позові вимоги.
Погоджуючись по суті з вирішенням спору апеляційний суд вважає необхідним зазначити наступне. Апелянт посилається на можливість застосування ст. 74 СК України, відповідно до яких якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. У зв`язку з цим, представник апелянта вважає що позивач, яка проживала з померлим однією сім`єю, але не перебувала у шлюбі з ним до 2006 року, має право вимагати і визнання права власності на майно померлого як частку у праві спільної сумісної власності чоловіка та жінки, які проживали без реєстрації шлюбу, та виключення такого майна зі спадкової маси. Між тим, застосування ст. 74 СК України до спірних правовідносин можливо лише з 01 січня 2004 року, так само як і вимоги про встановлення факту спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 01 січня 2004 року по 01 липня 2006 року можуть вирішуватись судом для встановлення певних юридичних наслідків (якщо між учасниками спадкових правовідносин відсутній спір) або для вирішення цивільно-правового спору щодо визнання права власності на майно, яке набуто у вказаному періоді внаслідок спільного проживання. Свого часу Пленум ВСУ в п. 12 постанови N 16 від 12.06.98 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» вказував, що судам слід мати на увазі, що правила статей 22, 28, 29 КпШС не застосовують до спорів про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі. Такі спори мають вирішуватися згідно з п.1 ст.17 Закону України "Про власність", відповідних норм Цивільного кодексу України із урахуванням роз`яснень, даних Пленумом Верховного Суду України в п.5 постанови від 22 грудня 1995 р. N 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності". В останньому вказано, що розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст.16 Закону "Про власність", ст.22 Кодексу про шлюб та сім`ю України; майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім`ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п.1 ст.17, ст.18, п.2 ст.17 Закону "Про власність"); квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім`ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст.8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" . В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при надбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності. Частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Оскільки праця є основою створення і примноження власності громадян, розмір частки учасника спільної сумісної власності визначається ступенем його трудової участі, якщо інше не випливає із законодавства України. Розмір часток у спільній сумісній власності подружжя визначається за нормами Кодексу про шлюб та сім`ю. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними.
Отже, позивач повинен був визначити спірне майно, на яке можуть бути розповсюджені вищевказані положення закону та заявити відповідні вимоги, які б могли бути предметом судового розгляду. При цьому відхиляються посилання апелянта на відповідну судову практику як не релевантну, оскільки порядок застосування норм законодавства до 01 січня 2004 року було визначено у вищевказаних постановах ВСУ, які вирішували спірні питання у судовій практиці. 
Таким чином, враховуючи вище наведене, апеляційний суд на підставі ст. 376 ЦПК України змінює та доповнює оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині мотивування, в іншій частині залишаючи його без змін.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Бобровника Дениса Олександровича – задовольнити частково.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 12 лютого 2024 року – змінити та доповнити в частині мотивування, в іншій частині рішення – залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду                                 А.І. Дришлюк

М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

Повний текст цієї постанови складений 24 лютого 2025 року.

Суддя Одеського апеляційного суду                                А.І. Дришлюк