ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2025 року
м. Хмельницький

Справа № 678/1303/24
Провадження № 22-ц/820/476/25

Хмельницький апеляційний суд у складі
колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
Спірідонової Т. В. (суддя-доповідач), Гринчука Р. С., Костенка А. М.,
секретар судового засідання - Кошельник В.М.
з участю: апелянта ОСОБА_1 ,
представника апелянта – адвоката Кравчука В.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 678/1303/24 за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Летичівського районного суду Хмельницької області від 12 грудня 2024 року, у складі судді Лазаренка А.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області, про позбавлення батьківських прав, 

встановив:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог 
У вересні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 2017 року він з ОСОБА_2 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. За час спільного проживання у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 20 вересня 2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб. Проте, з початку 2020 року вони фактично припинили свої шлюбні відносини та їх сім`я розпалася. З цього часу вони проживають окремо, а син залишився проживати разом із батьком та перебуває на його утриманні. Рішенням Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 30 січня 2023 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано. З початку 2020 року відповідачка перестала піклуватися про фізичний і духовний розвиток дитини, не спілкується із сином, не телефонує йому, не дбає про нього, не вітає на день народження. На даний час ОСОБА_2 ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини, не цікавиться життям сина, не відвідує його вдома, у дитячому садочку, тобто, самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків. 
Відповідно до висновку органу опіки та піклування Старокостянтинівської міської ради від 29.08.2024, з урахуванням інтересів неповнолітньої дитини, доцільно позбавити батьківських прав ОСОБА_2 , стосовно дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Летичівського районного суду Хмельницької області від 12 грудня 2024 року відмовлено у задоволенні позову. Попереджено ОСОБА_2 про необхідність належного виконання батьківських обов`язків та зміни ставлення до виховання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки, як для батька (матері), так і для дитини, та допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. При позбавленні батьківських прав суду слід не тільки встановити ухилення батька (матері) від виконання батьківських обов`язків, а також чи попереджалися вони офіційно про необхідність змінити ставлення до дитини. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Судом беззаперечно не встановлено обставин, які б свідчили про те, що ОСОБА_2 не бажає спілкуватися з сином, остаточно і свідомо самоусунулася від виконання своїх обов`язків з виховання дитини. Суд надав критичної оцінки висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 щодо сина ОСОБА_3 , оскільки він має рекомендаційний характер для суду та не містить відомостей щодо наявності виключних обставин, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачкою своїми батьківськими правами, чи наявності з боку матері загрози для дитини, її здоров`ю та психічному розвитку. 

Короткий зміст вимог апеляційної скарги 
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог. 

Узагальнення доводів апеляційної скарги
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції безпідставно відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача щодо проведення судового засідання за його участі в режимі відеоконференцзв`язку, чим порушено принципи безпосередності судового розгляду та змагальності сторін, що призвело до проведення розгляду справи без участі сторін. Вважає, що суд безпідставно та необґрунтовано дійшов висновку про недоведеність існування правових підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав. Суд, незважаючи на достатність доказів, які свідчать про свідоме та умисне ухилення матері дитини від виконання своїх батьківських обов`язків стосовно малолітнього ОСОБА_3 відмовив у задоволенні позову. 

Процесуальні дії апеляційного суду
Ухвалами Хмельницького апеляційного суду від 16 січня 2025 року відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду.
Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 10 лютого 2025 року задоволено заяву представника апелянта ОСОБА_1 – адвоката Кравчука В.М. про проведення судового засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

Узагальнені доводи та заперечення учасників справи
Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.
Апелянт ОСОБА_1 та його представник адвокат Кравчук В.М. у судовому засіданні підтримали доводи апеляційної скарги, просили рішення суду скасувати з підстав наведених в апеляційній скарзі, задовольнити позовні вимоги. 
Відповідачка ОСОБА_2 про дату, час і місце слухання справи належним чином повідомлена, в судове засідання не з`явилась, про причини неявки не повідомила.
Представник органу опіки та піклування виконавчого комітету Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області про дату, час і місце слухання справи належним чином повідомлений, в судове засідання не з`явився. Від виконавчого комітету Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області надійшла заява про розгляд справи проводити без їх участі, вимоги апеляційної скарги підтримують та просили суд їх задовольнити.
Заслухавши апелянта та його представника, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Мотивувальна частина
Встановлені фактичні обставини справи 
Встановлено, що рішенням Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 30 січня 2023 року розірвано шлюб, зареєстрований 20 вересня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 В мотивувальній частині рішення зазначено, що у сторін народилися спільні діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які проживають разом із матір`ю та перебувають на її утриманні (а.с.7).
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с. 6).
Відповідно до акту про обстеження умов проживання сім`ї ОСОБА_1 від 19 лютого 2021 року, з матір`ю дитина не проживає разом близько року. ОСОБА_5 проживає з батьком, який забезпечує дитину належним доглядом та вихованням, піклується про його розвиток та здоров`я, купує усі необхідні речі. Для перебування дитини за місцем проживання батька ОСОБА_1 створено усі необхідні умови.
Згідно із актом про обстеження умов проживання від 25 липня 2024 року, ОСОБА_6 разом із сином ОСОБА_7 проживає в квартирі, яка вмебльована, є уся необхідна побутова техніка. Дитина має спальне місце, місце для приготування уроків, одяг та взуття відповідно до сезону. Батько створив усі необхідні умови для проживання дитини. Мати дитини, ОСОБА_8 , з сином не проживає, участі у вихованні не бере, коштів на утримання не надає (а.с.9).
Відповідно до довідки із закладу дошкільної освіти № 5 «Чебурашка» Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області від 17 липня 2024 року ОСОБА_5 відвідує дошкільний навчальний заклад з 21.01.2021 року, вихованням дитини займався тато ОСОБА_1 , мати ОСОБА_2 у вихованні дитини участі не приймає (а.с.10).
Відповідно до виписки із медичної карти амбулаторного хворого, виданої 29 липня 2024 року сімейним лікарем амбулаторії ЗПСМ, батько ОСОБА_1 виконує свої батьківські обов`язки, регулярно приходить на прийом до сімейного лікаря, стежить за станом здоров`я свого сина ОСОБА_7 . Мати ОСОБА_2 жодного разу з дитиною не зверталася (а.с.11).
29 серпня 2024 року органом опіки та піклування Старокостянтинівської міської ради складено висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , стосовно дитини ОСОБА_3 , у зв`язку із тим, що ОСОБА_2 ухиляється від виконання батьківських обов`язків стосовно дитини, не піклується про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу. Враховуючи інтереси неповнолітньої дитини, орган опіки та піклування вважав позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 стосовно дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , доцільним та таким, що відповідає інтересам дитини ( а.с. 12).

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 51 Конституції Українивизначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною згідно зпостановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина другастатті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).
Частинами 1, 2, 4 статті 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Згідно з частинами другою, третьою статті 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
Тлумачення наведених положень статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Європейський суд з прав людини у свої рішеннях зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява №10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М.С. проти України», заява №2091/13).
Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це, в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі №402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах від 02 грудня 2020 року у справі №180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі №760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі №753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі №552/2947/19 та у постанові від 24 квітня 2019 року у справі №300/908/17.
У справі, що переглядається, ОСОБА_1 звертаючись до суду з позовом, посилався на те, що ОСОБА_2 не бере участі у вихованні дитини, не цікавиться сином, тобто взагалі не виконує батьківські обов`язки, що є достатньою підставою для позбавлення її батьківських прав. Позивач наполягає на тому, що відповідачка самоусунулась від виконання покладених на неї батьківських обов`язків щодо виховання дитини, і така поведінка є винною.
Водночас, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до статті 81 ЦПК України доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідачки від виконання нею батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення її батьківських прав, покладено на позивача.
Всупереч наведеним положенням ЦПК України позивач не надав доказів на підтвердження наявності підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав щодо сина.
У постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі №753/2025/19 зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Твердження апелянта про невиконання відповідачкою своїх батьківських обов`язків не можуть бути підставою для скасування судового рішення, оскільки простої бездіяльності з боку матері недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити її батьківських прав.
Судом також не встановлено обставин, які б свідчили про те, що ОСОБА_2 не бажає спілкуватися з сином, остаточно і свідомо самоусунулась від виконання своїх обов`язків з виховання дитини.
Щодо висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав, на який посилається позивач, колегія суддів враховує наступне.
У частинах п`ятій, шостій статті 19 СК України встановлено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
При цьому, висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню та оцінці судом на основі всіх наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 10 листопада 2023 року у справі №401/1944/22, від 15 листопада 2023 року у справі №932/2483/21).
Наявний в матеріалах справи висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Старокостянтинівської міської ради про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно сина не містить відомостей щодо наявності виключних обставин, які свідчили б про свідоме нехтування відповідачкою своїми батьківськими обов`язками, чи наявності з боку матері загрози для дитини, її здоров`ю та психічному розвитку. Висновок не містить даних, які об`єктивно характеризують відповідачку як особу, яка не здійснює своїх батьківських обов`язків, органом опіки та піклування не надано оцінки можливим причинам ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків. Крім того, висновок не містить доводів щодо відповідності застосування такого крайнього заходу інтересам дитини та необхідності у такий спосіб захисту її прав.
З огляду на зазначене, суд першої інстанції правильно застосував до спірних правовідносин положення частини шостої статті 19 СК України, згідно з якою суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
В матеріалах справи також відсутні докази того, що відповідачка притягувалась до кримінальної чи адміністративної відповідальності, у зв`язку із неналежним поводженням щодо дитини, вчиняла насильство щодо до неї тощо.
Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.
Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків (постанови від 29 квітня 2020 року у справі №522/10703/18, від 13 квітня 2020 року у справі №760/468/18, від 11 березня 2020 року у справі №638/16622/17, від 23 грудня 2020 року у справі №522/21914/14).
Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків (постанова Верховного Суду від 03 липня 2024 року у справі №553/3035/22).
За встановлених обставин у цій справі та на підставі належним чином оцінених доказів, суд першої інстанції, з яким погоджується колегія суддів, правильно виходив із того, що позбавлення відповідачки батьківських прав є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивачем не доведено.
Колегія суддів також зазначає, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Натомість, необґрунтоване та передчасне (за відсутності підстав застосування гнучких заходів впливу для спонукання матері до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини.
Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 18 квітня 2024 року у справі №344/1107/23.
Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49). Наявності таких обставин у цій справі не доведено.
З огляду на викладене, висновок суду першої інстанції про недоцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав щодо малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з урахуванням встановлених у цій справі обставин, є обґрунтованим та доводами апеляційної скарги не спростований.
Водночас, колегія суддів вважає, що за встановлених обставин у цій справі, суд першої інстанції, надавши оцінку висновку органу опіки та піклування та іншим зібраним у справі доказам, дійшов правильних висновків про наявність підстав для попередження ОСОБА_2 про необхідність належного виконання обов`язків з виховання сина, поклавши на орган опіки і піклування контроль за виконанням нею батьківських обов`язків.
В порушення вимог ст.212, 223 ЦПК України судом першої інстанції було відмовлено у задоволенні клопотання представника апелянта ОСОБА_1 – адвоката Кравчука В.М. про проведення судового засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду та проведено судове засідання за відсутності позивача та його представника. Однак, в суді апеляційної інстанції позивач та його представник брали участь в судовому засіданні і дослідженні доказів, надавали пояснення суду. Враховуючи встановлені судом обставини та наявні у справі докази, порушення судом першої інстанції норм процесуального права не призвело до неправильного вирішення справи по суті заявлених позовних вимог, а тому підстав для скасування рішення суду з цих підстав не вбачається.
Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам чинного законодавства та фактичним обставинам справи та підстави для його скасування відсутні.

Висновки суду апеляційної інстанції 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов’язуєсуди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, рішення суду ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права та підстав для його скасування немає.

Судові витрати 
За правилами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки доводи апеляційної скарги в частині скасування позовних вимог залишено без задоволення, тому підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Летичівського районного суду Хмельницької області від 12 грудня 2024 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 18 лютого 2025 року.

Судді: Т. В. Спірідонова
Р. С. Гринчук
А. М. Костенко