П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 березня 2025 року 
м. Рівне

Справа № 564/715/24
Провадження № 22-ц/4815/101/25

Головуючий у Костопільському районному суді
Рівненської області: суддя Цвіркун О.С.
Рішення суду першої інстанції проголошено 
(вступна і резолютивна частини) о 13 год. 12 хв.
02 жовтня 2024 року у м. Костопіль 
Рівненської області
Повний текст рішення складено: 11 жовтня 2024 року

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий: Хилевич С.В.
судді: Боймиструк С.В., Ковальчук Н.М.
секретар судового засідання: Андрошулік І.А.

учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 ;
відповідач1 – ОСОБА_2 ;
відповідач2 – ОСОБА_3 ;
відповідач3 – ОСОБА_4 ;

за участі: ОСОБА_1 та представників сторін – адвокатів Євгеюка Олександра Євстафійовича та Михайлова Володимира Олександровича,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – адвоката Євгеюка Олександра Євстафійовича на рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 02 жовтня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договорів купівлі-продажу недійсними в частині покупця, визнання покупцем за договорами купівлі-продажу та визнання права власності,
в с т а н о в и в :
У лютому 2024 року в суд звернувся ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договорів купівлі-продажу недійсними в частині покупця, визнання покупцем за договорами купівлі-продажу та визнання права власності.
Мотивуючи вимоги, позивачем вказувалося, що 22 січня 2021 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, який був посвідчений приватним нотаріусом Костопільського районного нотаріального округу Рівненської області Гладишем О.А. та зареєстрований у реєстрі під №82.
Пунктами 1.1, 1.2, 1.3, 1.4 договору купівлі-продажу земельної ділянки передбачено, що продавець передав (продав) майно у власність покупцю, а покупець прийняв (купив) майно і сплатив за нього обумовлену грошову суму. Земельна ділянка, що відчужується за цим договором, розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; кадастровий номер: 5623482602:02:004:0048. Призначення земельної ділянки: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка).
За умовами пункту 2.1 договору продаж земельної ділянки за домовленістю сторін вчиняється за 12 500 гривень, які покупець повністю сплатив продавцю до підписання цього договору. 
Право власності на земельну ділянку зареєстровано відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу: 241453000 від 22.01.2021, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 56268101 від 22 січня 2021 року.
Того ж дня між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, який був посвідчений приватним нотаріусом Костопільського районного нотаріального округу Рівненської області Гладишем О.А. та зареєстрований у реєстрі під №84.
Пунктами 1.1, 1.2, 1.3, 1.4 договору купівлі-продажу земельної ділянки передбачено, що продавець передав (продав) майно у власність покупцю, а покупець прийняв (купив) майно і сплатив за нього обумовлену грошову суму. Земельна ділянка, що відчужується за цим договором, розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; кадастровий номер: 5623482602:02:004:0049. Призначення земельної ділянки: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка).
За умовами пункту 2.1 договору продаж земельної ділянки за домовленістю сторін вчиняється за 12 500 гривень, які покупець повністю сплатив продавцю до підписання цього договору. 
Право власності на земельну ділянку зареєстровано відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу: 241455062 від 22.01.2021, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 56268360 від 22 січня 2021 року.
Позивач звертав увагу, що оспорювані договори були укладені в його інтересах, а земельні ділянки придбані на його користь. Він самостійно підшуковував земельні ділянки, домовлявся з продавцями особисто, повністю здійснював оплату за оспорюваними договорами купівлі-продажу земельних ділянок, був присутній при укладенні договорів та у його розпорядженні знаходяться оригінали правовстановлюючих документів. Натомість ОСОБА_2 є удаваним покупцем за договорами купівлі-продажу земельних ділянок, не сплачував грошових коштів за їх придбання, не був знайомий та не вів жодних переговорів з продавцями про купівлю-продаж земельних ділянок, приховавши справжніх сторін договору. 
Тому просив визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 22 січня 2021 року, посвідчений приватним нотаріусом Костопільського районного нотаріального округу Рівненської області Гладишем О.А. та зареєстрований в реєстрі за №82, в частині покупця; визнати покупцем за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 22 січня 2021 року, посвідченим приватним нотаріусом Костопільського районного нотаріального округу Рівненської області Гладишем О.А. та зареєстрованим у реєстрі за №82, — ОСОБА_1 ; визнати за  ОСОБА_1  право власності на земельну ділянку розташовану за адресою:  АДРЕСА_1 , площею 0,25 га, кадастровий номер: 5623482602:02:004:0049; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 22 січня 2021 року, посвідчений приватним нотаріусом Костопільського районного нотаріального округу Рівненської області Гладишем О.А. та зареєстрований у реєстрі за №84, в частині покупця; визнати покупцем за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 22 січня 2021 року, який був посвідчений приватним нотаріусом Костопільського районного нотаріального округу Рівненської області Гладишем О.А. та зареєстрований у реєстрі за №84, -  ОСОБА_1 ; визнати за  ОСОБА_1  право власності на земельну ділянку розташовану за адресою:  АДРЕСА_1 , площею 0,25 га, кадастровий номер: 5623482602:02:004:0048.
Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 02 жовтня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 22 січня 2021 року, посвідчений приватним нотаріусом Костопільського районного нотаріального округу Рівненської області Гладишем О.А. та зареєстрований у реєстрі під №82.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,25 га, кадастровий номер: 5623482602:02:004:0049. 
Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 22 січня 2021 року, посвідчений приватним нотаріусом Костопільського районного нотаріального округу Рівненської області Гладишем О.А. та зареєстрований у реєстрі під №84.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,25 га, кадастровий номер: 5623482602:02:004:0048. 
Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 211, 20 гривень судового збору.
Стягнуто із ОСОБА_3 користь ОСОБА_1 1 211, 20 гривень судового збору.
Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 1 211, 20 гривень судового збору.
У поданій через свого представника – адвоката Євгеюка О.Є. апеляційній скарзі ОСОБА_2 , вважаючи оскаржуване рішення незаконним і необґрунтованим, що полягало у неповноті з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права, просить його скасувати, відмовивши у задоволенні позову ОСОБА_1 повністю.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, зазначалося про помилковість урахування при вирішенні спірних правовідносин такого доказу як письмові пояснення ОСОБА_5 , виконаних чеською мовою з перекладом на українську 14 серпня 2024 року. При цьому адвокатом Михайловим В.О., який заявляв про долучення цього доказу до матеріалів справи, пропущено з неповажних причин строк для його подання до суду. Також судом не виносилося будь-якого процесуального рішення про задоволення клопотання представника позивача та приєднання доказу до справи і не було заслухано думку представника ОСОБА_2 . В зв`язку з цим судом не додержано положень ст.ст. 222, 182, 83, 120, 126-127, 174 ЦПК України.
Щодо порушення принципу диспозитивності цивільного судочинства, то покликався на обов`язок суду вирішувати лише ті питання, про вирішення яких просили учасники справи, тобто суд зв`язаний предметом та обсягом заявлених позивачем вимог. Між тим, ОСОБА_1 пред`явлено чотири позовні вимоги. Проте у порушення ст. 13 ЦПК України суд вирішив спір на підставі власного бачення захисту інтересів позивача, визнавши недійсними два договори купівлі-продажу від 22 січня 2021 року на підставі ст.ст. 202, 203, 215 ЦПК України.
Хоча частиною першою ст. 216 ЦПК України і передбачено застосування наслідків визнання недійсних правочинів, однак судом без будь-якого правового обґрунтування визнано право власності не за продавцями за недійсними договорами купівлі-продажу земельних ділянок від 21 січня 2021 року, а за позивачем. Разом з тим правову підставу для визнання права власності за ОСОБА_1 і на яких умовах - суд попередньої інстанції не вказує. Тобто суд фактично підмінив волю продавців - ОСОБА_4 і ОСОБА_3 , що висловлена в оспорюваних договорах від 21 лютого 2021 року, лише на підставі особистих пояснень позивача, які жодними доказами не підтверджуються. Отже, відсутність між ОСОБА_4 і ОСОБА_3 з однієї сторони та ОСОБА_1 
договірних відносин стосовно двох спірних земельних ділянок свідчить про те, що у позивача не виникло права власності на це майно, а факту порушення його суб`єктивних прав на землю не відбулося. Ці обставини є підставою для відмови у задоволенні позову на підставі ст. 392 ЦК України.
Заявником зверталася увага на неможливість застосування до спору норми ст. 235 ЦК України щодо удаваності правочину, а також на необхідність урахування практики Верховного Суду. При цьому посилався на роз`яснення п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", висновки Верховного Суду України, що викладені в постановах від 14 листопада 2012 року у справі №6-133цс12, від 07 вересня 2016 року у справі №6-1026цс16, а також постановах Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі №742/1913/15-ц, від 21 серпня 2019 року у справі №303/292/17, від 30 березня 2020 року у справі №524/3188/17, від 14 лютого 2022 року у справі №346/2238/15-ц та постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі №522/14890/16.
У поданому відзиві представник ОСОБА_1 – адвокат Михайлов В.О., вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.
З матеріалів справи вбачається, що 22 січня 2021 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, за умовами якого продавець передав (продав) майно у власність покупцю, а покупець прийняв (купив) майно і сплатив за нього обговорену грошову суму. Земельна ділянка площею 0, 25 га, що відчужувалася за договором, розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; кадастровий номер: 5623482602:02:004:0048; призначення земельної ділянки: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка).
Продаж земельної ділянки за домовленістю сторін вчинено за 12 500 гривень, які покупець – ОСОБА_2 повністю сплатив продавцю – ОСОБА_3 до підписання цього договору. 
Договір тоді ж посвідчений приватним нотаріусом Костопільського районного нотаріального округу Рівненської області Гладишем О.А. та зареєстрований у реєстрі за №82 (а.с.5).
З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу: 241453000 від 22.01.2021, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 56268101 від 22.01.2021 року, видно, що право власності на земельну ділянку зареєстровано того ж дня за ОСОБА_2 (а.с.6).
22 січня 2021 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, за умовами якого продавець передав (продав) майно у власність покупцю, а покупець прийняв (купив) майно і сплатив за нього обговорену грошову суму. Земельна ділянка площею 0, 25 га, що відчужувалася за договором розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; кадастровий номер: 5623482602:02:004:0049; призначення земельної ділянки: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка).
Продаж земельної ділянки за домовленістю сторін вчинено за 12 500 гривень, які покупець – ОСОБА_2 повністю сплатив продавцю – ОСОБА_4 до підписання цього договору. 
Договір тоді ж посвідчений приватним нотаріусом Костопільського районного нотаріального округу Рівненської області Гладишем О.А. та зареєстрований у реєстрі за №84 (а.с.7).
З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу: 241455062 від 22.01.2021 року, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 56268360 від 22.01.2021, видно, що право власності на земельну ділянку зареєстровано того ж дня за ОСОБА_2 (а.с.8).
При цьому в адресованих приватному нотаріусу Костопільського районного нотаріального округу Гладишу О.А. заявах від 22 січня 2021 року ОСОБА_2 стверджував той факт, що земельні ділянки АДРЕСА_2 з кадастровими номерами: 5623482602:02:004:0048 та 5623482602:02:004:0049, які він має намір придбати, набуваються ним за особисті кошти (підкреслено), в зареєстрованому шлюбі та у фактичних шлюбних відносинах він не перебуває, особи, що могли б ставити питання про визнання за ними права власності на грошові кошти або їх частину, які витрачаються на покупку, у т.ч. відповідно до ст.ст. 65, 74, 97 СК України, відсутні.
Вважаючи, що його суб`єктивні права на землю порушуються внаслідок того, що оспорювані договори укладено насправді в його інтересах, а земельні ділянки придбані на його користь, тобто ОСОБА_2 є удаваним покупцем за цими правочинами, за їх придбання грошових коштів відповідач не сплачував, не був знайомий і не домовлявся з продавцями щодо купівлі-продажу земельних ділянок, приховавши справжніх сторін договорів, у лютому 2024 року в суд звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про про визнання договорів купівлі-продажу недійсними в частині покупця, визнання покупцем за договорами купівлі-продажу і визнання права власності.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив із часткової доведеності та обґрунтованості вимог позивача, оскільки оспорювані договори не можна визнати недійсними в зв`язку з їх удаваністю в частині покупця, що суперечить правовим позиціям Верховного Суду.
Натомість сукупністю перевірених у судовому засіданні доказів встановлено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0, 25 га від 22 січня 2021 року, який укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 та посвідчений приватним нотаріусом Костопільського районного нотаріального округу Рівненської області Гладишем О.А. (зареєстрований у реєстрі за №82), і договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0, 25 га від 22 січня 2021 року, який укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 і посвідчений приватним нотаріусом Костопільського районного нотаріального округу Рівненської області Гладишем О.А. (зареєстрований у реєстрі за №84), є недійсними у повному обсязі.
Як на підставу для визнання оспорюваних договорів недійсними, суд покликався на те, що при оспоренні договору, вчиненого з метою приховати інший правочин на підставі ст. 235 ЦК України, слід встановити, який правочин насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення, в якому встановлює нікчемність цього правочину або визнає його недійсним.
Щодо визнання права власності на спірні земельні ділянки за ОСОБА_1 , то з урахуванням положень ст. 392 ЦК України, беручи до уваги докази у справі та виходячи із показань свідків, суд задовольнив позов у цій частині.
Проте з такими висновками частково погодитися не можна. 
Згідно зі ст.ст. 655, 658, 657, 202, 203, 215, 627, 638, 235 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.
Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Недодержання стороною (сторонами) в момент вчинення правочину вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, є підставою для визнання його недійсним.
Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. 
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.
За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Так, у постановах Верховного Суду України від 14 листопада 2012 року у справі № 6-133цс12, від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16, з якими в подальшому погодився Верховний Суд у своїх постановах від 07 листопада 2018 року у справі № 742/1913/15, від 21 серпня 2019 року у справі № 303/292/17, від 30 березня 2020 року у справі № 524/3188/17 та Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 14 лютого 2022 року у справі № 346/2238/15, зазначається, що відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків. Тому основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.
Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: факт укладання правочину, що, на його думку, є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.
З постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі №522/14890/16-ц видно, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2022 року у справі № 346/2238/15-ц відступив від висновку, висловленого у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 липня 2020 року у справі № 265/3310/17, де викладено позицію, що договір відповідно до ст.ст. 235, 236 ЦК України може бути визнаний недійсним лише в частині, що стосується покупця, і покупцем за цим договором визнається особа, за рахунок коштів якої і для якої фактично укладався цей договір. Також для забезпечення єдності судової практики відступив і від аналогічного висновку, зробленого у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 грудня 2021 року у справі № 466/8968/19.
При цьому сформульовано висновок, за яким удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, а не сторони правочину. Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Відтак, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий – прихований, від якого вони очікують правових наслідків, а не «приховують» сторону правочину.
Нормами Цивільного кодексу України не допускається такої правової конструкції як позов про визнання недійсним договору в частині сторони договору. Стаття 235 ЦК України не може бути підставою для визнання правочину удаваним в частині сторони, оскільки це суперечить її положенням.
Також відповідно до позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 18 листопада 2020 року у справі № 357/3132/15-ц, для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати відповідні докази, а суду - встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників.
Своєю позицією, висловленою у постанові від 16 січня 2024 року у справі № 918/86/22, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду звертав увагу, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 522/14890/16-ц сформульовано висновок про те, що, на відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, який правочин насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення, в якому встановлює нікчемність цього правочину або визнає його недійсним.
Подібний за змістом правовий висновок викладено в постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 466/6298/16-ц, від 23 жовтня 2019 року у справі № 607/13289/16-ц і в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 910/12454/17.
Приходячи до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, колегія суддів бере до уваги, що у судовому засіданні ОСОБА_1 своїми поясненнями детально і послідовно вказував про усі обставини укладення оспорюваних договорів, попереднє підшукування ним в особистих інтересах земельних ділянок, які були предметом правочинів, вказівки, які дав ОСОБА_2 стосовно їх укладення, що зводилося до виключно технічних функцій зі з`явленням в обумовлений час до нотаріуса та підписанням примірників договорів. Самі по собі відповідачем грошові кошти титульним власникам – ОСОБА_3 і ОСОБА_4 не передавалися, про розмір переданих сум їх не повідомляли, а ці кошти були раніше передані безпосередньо позивачем на користь ОСОБА_5 , який є близьким родичем продавців – відповідно їх братом та сином. При цьому правовстановлювальні документи знаходяться у ОСОБА_1 .
У засіданні суду попередньої інстанції ОСОБА_2 , повністю погодившись із поясненнями позивача, зазначав про те, грошові кошти для оплатного придбання спірних земельних ділянок ОСОБА_1 йому не передавав, а позивач особисто їх передав у рахунок укладення оспорюваних договорів заінтересованим особам. Щодо попередніх домовленостей з приводу ділянок, їх площі, цільового призначення, розташування, вартості тощо, то їх було проведено безпосередньо позивачем і в своїх особистих інтересах. Більше того, йому невідоме навіть місце фактичного розміщення цих ділянок. 
Обидві сторони підтвердили про виникнення в подальшому та існування між ними на час вирішення справи вкрай неприязних і конфліктних відносин, що й призвело до створення спірних правовідносин.
Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
При цьому у своїх показаннях свідок ОСОБА_6 зазначав про те, що насправді покупцем спірних земельних ділянок був ОСОБА_1 , який підшукував їх, попередньо домовлявся і передавав грошові кошти за їх купівлю, а ОСОБА_2 лише підписував договори при посвідченні їх у нотаріуса. Свідчення ОСОБА_6 підтверджуються і показаннями свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .
Отже, показання цих осіб як докази у справі збігаються із поясненнями ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , чим у своїй сукупності свідчать про обґрунтованість вимог позивача.
Щодо письмових показань ОСОБА_5 , який перебуває у Республіці Чехія, чеською мовою від 13 серпня 2024 року з перекладом на українську мову від 14 серпня 2024 року, то хоча вони не містять відомостей про його місце проживання (перебування) за кордоном та місце роботи за кордоном, реєстраційного номеру облікової картки платника податків за його наявності або номеру і серії паспорта, адреси електронної пошти (за наявності), а також підтвердження про обізнаність із змістом закону щодо кримінальної відповідальності за надання неправдивих показань, однак за своїми формою і змістом є письмовим доказом. 
Цей засіб доказування правильно ураховано судом першої інстанції, а з його належністю та допустимістю погоджується і апеляційний суд, оскільки він повністю відповідає поясненням сторін та показанням свідків. Він також збігається та повністю підтверджує доводи і вимоги ОСОБА_1 . Тим паче, будь-яких сумнівів з приводу правдивості цього доказу у сторін не виникало.
Тому в контексті обставин справи не можна погодитися із аргументами заявника про неможливість застосування при оцінці доказів у справі показань свідків як об`єктивних і переконливих доказів.
Так, відповідно до абз. другого ч. 1 ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків.
Роз`яснення, що дані в абз. другому п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визначання правочинів недійсними", вказують про необхідність звернути увагу судів, що зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК України не може доводитися свідченнями свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорення окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов`язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у Цивільному кодексі України визначені прямо (частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК України). 
Натомість з огляду на принципи верховенства права, змагальності сторін і пропорційності, які відповідно до ч. 3 ст. 2 ЦПК України є одними із основних засад цивільного судочинства, свідчення  ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , а також пояснення ОСОБА_5 як письмового доказу, повністю узгоджуються і підтверджують пояснення сторін, які визнали одні й ті ж самі обставини у справі. Тому судом правильно визнано оспорювані договори купівлі-продажу недійсними з міркувань приховання іншого правочину, який сторони насправді вчинили. 
При цьому на заперечення проти позову ОСОБА_2 будь-яких доказів надано не було, матеріали справи їх не містять, а судом не було здобуто.
Згідно зі ст.ст. 76-78 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами:
1) письмовими, речовими і електронними доказами;
2) висновками експертів;
3) показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Разом з тим не можна погодитися із висновками суду попередньої інстанції про застосування до спору норми ст. 392 ЦК України і визнання на цій підставі права власності за ОСОБА_9 на дві спірні земельні ділянки.
Так, згідно із ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Між тим, без будь-якого правового обґрунтування судом визнано не за продавцями за оспорюваними договорами купівлі-продажу земельних ділянок від 22 січня 2021 року – ОСОБА_4 та ОСОБА_3 право власності на спірні земельні ділянки. Натомість визнано право власності на них безпосередньо за ОСОБА_1 , проте законну підставу, на якій у позивача виникло це право, оскаржуване рішення не містить. 
Сама ж по собі вказівка суду про застосування ст. 392 ЦК України не свідчить про наявність норми закону, яка регулює спірні відносини, адже не передбачена вимогами ч. 1 ст. 216 ЦК України як наслідок недійсності правочину.
Отже, в цій частині позову ОСОБА_1 слід відмовити.
Як убачається, суд першої інстанції при вирішенні спірних правовідносин частково увагу на зазначені обставини не звернув, що призвело до ухвалення рішення, яке не може залишатися чинним в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на земельні ділянки №№ НОМЕР_1 і НОМЕР_2 , кадастрові номери: 5623482602:02:004:0049 і 5623482602:02:004:0048, по АДРЕСА_1 .
Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до пунтку 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.
Перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції забезпечує виконання головного завдання appelatio – дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді. Апеляція, по суті, є надання новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. 
У справі "Рябих проти Росії" (заява №52854/99, рішення від 24 липня 2003 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ст. 6 § І Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має тлумачитися в світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним із основних аспектів верховенства права є принцип юридичної певності, який, серед іншого, вимагає, щоб остаточні рішення судів не могли бути поставлені під сумнів. Правова певність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, недопустимості повторного розгляду вже вирішеної справи. Цей принцип наполягає на тому, що жодна сторона не має права домагатися перегляду кінцевого і обов`язкового рішення тільки з метою нового слухання і вирішення справи. Повноваження судів вищої ланки переглядати рішення мають використовуватися для виправлення судових помилок, помилок у здійсненні правосуддя, а не заміни рішень.
Підставою для часткового скасування оскаржуваного рішення відповідно до пункту 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які не підлягали до застосування.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – адвоката Євгеюка Олександра Євстафійовича задовольнити частково.
Рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 02 жовтня 2024 року частково скасувати.
ОСОБА_1 відмовити в задоволенні позову до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання покупцем за договорами купівлі-продажу та визнання права власності.
В решті рішення суду першої інстанції (в частині визнання договорів купівлі-продажу недійсними) залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: 05.03.2025

Головуючий:                                                        С.В. Хилевич

Судді:                                                                        С.В.Боймиструк

                                                                       Н.М.Ковальчук