ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 646/6555/21                Головуючий суддя І інстанції Глоба М. М.
Провадження № 22-ц/818/41/25        Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 січня 2025 року                                                                    м. Харків
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого Яцини В.Б.
суддів колегії Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,
за участю секретаря судового засідання Холод М.В.,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  представника ОСОБА_1 – адвоката Бреславець Марини Григорівни на рішення Червонозаводського районного суду м.Харкова  від 27 вересня 2023 року,  по цивільній справі № 646/6555/21, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом та усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення,
в с т а н о в и в :
У жовтні 2021 року позивачка через свого представника звернулась до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що позивачка є власником 2/6 частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 . У зазначеному будинку, окрім позивачки та інших співвласників домоволодіння зареєстровані її син та колишній чоловік ОСОБА_2 , шлюб з яким було розірвано на підставі рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 04.09.2017 року. 
З вересня 2017 року позивачка разом зі своїм сином залишили вказане домоволодіння та переїхали жити за іншою адресою. Незважаючи на розірвання шлюбу, відповідач продовжує проживати у належному позивачу житловому будинку та чинить перешкоди у користуванні вказаним їй майном. У позивача з відповідачем склалися вкрай неприязні стосунки через постійні сварки з приводу проживання ОСОБА_2 у належному позивачу будинку, оскільки відповідач відмовляється добровільно виселитися з належної їй частини домоволодіння. З урахуванням викладеного, позивач просила визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 , шляхом виселення.
Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 27 вересня 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 – адвокат Бреславець М.Г. посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення скасувати, задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що до судом при ухваленні рішення не враховано, що позивач є власником будинку – не є членом сім`ї відповідача, спільним побутом не пов`язані, не мають взаємних обов`язків, після розірвання шлюбу, відповідач продовжує проживати у належному позивачу житловому будинку та чинить перешкоди у користуванні вказаним їй майном.
Вказує, що у позивача з відповідачем склалися вкрай неприязні стосунки через постійні сварки з приводу поживання відповідача у належному позивачу будинку, що призвело до того, що позивач на цей час фактично позбавлена права власності, не має можливості навіть проживати.
Відповідач, незважаючи на те, що сам мешкає в будинку, участі в утриманні не приймає, комунальні послуги не сплачує, протягом тривалого часу розгляду справи створив значну заборгованість за комунальні послуги тягар оплати яких несе позивач.
Вказує, що відповідач має інше житло – будинок матері за адресою АДРЕСА_2 для власного проживання.
Суд не застосував до спірних правовідносин норми ст.319, 395, 406 ЦК України щодо захисту права власності та не врахував , що правовою підставою для проживання відповідача у спірному будинку були шлюбні відносини з позивачем, з припиненням яких припинилася й підстава для поживання відповідача у цьому будинку.
Колегія суддів, заслухала доповідь судді-доповідача, розглянула справу за відсутності учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, які не з`явилися у судове засідання, що відповідно до ст. 372 ЦПК України не перешкоджає її розгляду. 
Відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України колегія суддів перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
У статті 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.
Відмовляючи у задоволенні позову суд перший інстанції виходив з того, що позивачами не надано доказів наявності у відповідача іншого житла, належних і достатніх доказів порушення відповідачем правил співмешкання з позивачами, і взагалі порушення ним права власності позивачки.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно зі статтею 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду(частини перша, друга цієї статті).
У статті 114 ЖК УРСР передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення.
Частиною третьою статті 116 ЖК УРСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.
Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.
При вирішенні питання про виселення члена сім`ї колишнього власника житла суд має враховувати і загальні норми, що регулюють питання реалізації права власності.
Відповідно до статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Крім того, при розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства.
Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач з відповідачем перебували у зареєстрованому 17.08.2002 року відділом державної реєстрації актів громадянського стану Київського районного управління юстиції м. Харкова шлюбі. За час перебування у шлюбі, подружні стосунки між подружжям не склалися, шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано на підставі рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 04.09.2017 року.
У жовтні 2019 року позивач уклала шлюб вдруге та змінила прізвище ОСОБА_4 на чоловіка « ОСОБА_5 », що підтверджується наданою копією свідоцтва про шлюб.(а.с.10).
З матеріалів справи вбачається, за час перебування колишнього подружжя у шлюбі, позивачу на праві приватної власності належать 2/6 частини домоволодіння, розташованого у АДРЕСА_1 .
Вказані частини житлового будинку, належать позивачу на підставі укладеного 05.08.2005 року між ОСОБА_6 (даруватель) та ОСОБА_7 (обдарована) договору дарування 1/6 частини домоволодіння АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гібадуловою Л.А., зареєстрований в реєстрі за № 3/20. (а.с.12-13).
А також, на підставі укладеного 05.08.2005 року між ОСОБА_8 (даруватель) та ОСОБА_7 (обдарована) договору дарування 1/6 частини домоволодіння АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гібадуловою Л.А., зареєстрований в реєстрі за № 3/23. (а.с.14-15).
Право власності позивача на вищезазначені частини домоволодіння підтверджується копіями витягів про реєстрацію права власності на нерухоме майно №8103382 від 18.08.2005 року, № 8103384 від 18.08.2005 (а.с.13, 15).
З наданої копії рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 22.04.2021 року вбачається, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_9 про поділ майна подружжя судом відмовлено повністю.
Позивач у позовній заяві зазначила, що у вказаному домоволодінні, окрім неї, її сина та інших співвласників домоволодіння, зареєстрований відповідач, який мешкає без її згоди на проживання та який з вересня 2017 року не допускає її разом із сином до належної їй 2/6 частини вказаного домоволодіння.
У зв`язку з цим постає питання чи дійсно відповідач створює нестерпні умови життя в даному будинку для позивача та її сина, чи виникають конфліктні ситуації що унеможливлюють проживання позивачки з її сином у її власному житловому будинку?
У ст.ст. 12, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
У статті 77 ЦПК України вказано про належність доказів:
1. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
2. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
3. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
4. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
У статті 78 ЦПК України зазначено про допустимість доказів:
1. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
2. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Про достатність доказів вказано у ст. 80 ЦПК України: 
1. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
2. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно ст 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 не є власником будинку АДРЕСА_1 , та на даний час є колишнім членом сім`ї позивача ОСОБА_1 , оскільки шлюб між ними розірвано. 
ОСОБА_2 має за вказаною адресою зареєстроване місце проживання і фактично проживає за адресою реєстрації.
Проте позивачем всупереч її процесуальних обов`язків, передбачених ст.ст. 12, 81 ЦПК України не надано суду належних та допустимих доказів фактичного порядку користування вказаним житлом, яке склалося між зареєстрованими особами та власниками будинку, наявності у відповідача іншого житла, належних і достатніх доказів порушення відповідачем правил співмешкання з позивачем, і взагалі порушення ним права власності позивача.
Посилання позивача на порушення відповідачем умов співмешкання не доведено.
Дійсно, позивачка з цього приводу зверталась до правоохоронних органів у 2021 році, але результатів цього звернення на підтвердження незаконної поведінки відповідача, які суд за змістом норми ч. 6 ст. 82 ЦПК України має доказе значення, - до суду не було надано.
Так, відповідно до змісту ч. 6 ст. 82 ЦПК України саме вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Наведені з цього приводу доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи. 
Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарги є недоведеними, то відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду – залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
постановив :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Бреславець Марини Григорівни залишити без задоволення.
Рішення Червонозаводського районного суду м.Харкова  від 27 вересня 2023 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст судового рішення складений 27 січня 2025 року.
Головуючий                                                                 В.Б.Яцина

Судді колегії                                                                 Н.П.Пилипчук

                                                                               О.Ю.Тичкова