ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.03.2025 року                              м.Дніпро                        Справа №  908/1813/24
Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді:  Кощеєва І.М. (доповідач)
суддів:                                           Дарміна М.О., Чередко А.Є.

розглянувши у порядку письмового провадження 
без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу 
ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Господарського суду Запорізької області від 12.09.2024р. (суддя Зінченко Н.Г., повний текст складено 12.09.2024р.) у справі
за позовом  Концерну «Міські теплові мережі» (м. Запоріжжя)         
до відповідача  ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 )
про стягнення 161 703,01 грн.
ВСТАНОВИВ:

1.       Короткий зміст позовних  вимог.
Концерн «Міські теплові мережі» звернувся до Господарського суду Запорізької області з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , про стягнення 161703,01 грн. заборгованості (основного боргу за надані послуги з постачання теплової енергії, за період січень - лютий 2022 р., включно).

2.       Короткий зміст оскаржуваного судового рішення у  справі.
Рішенням Господарського суду Запорізької  області від 12.09.2024р. у справі  №908/1813/24  позов  задоволено повністю. Стягнуто  з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь Концерну «Міські теплові мережі» 161 703 грн. 01коп.   основного боргу за надані послуги з постачання теплової енергії. Стягнуто  з  ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь  Концерну «Міські теплові мережі» 2 422 грн. 40 коп.   судового збору.   

3.        Короткий зміст вимог апеляційної скарги.
Не погодившись із зазначеним рішенням суду, через систему "Електронний суд", ІНФОРМАЦІЯ_2 звернувся до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

4.      Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, Скаржник вказує на те, що Відповідач не ухиляється і не ухилявся від укладення договору про надання комунальних послуг та, відповідно, створення передумов для виникнення відповідних правовідносин. При цьому, матеріали справи не містять докази того, що Позивач звертався до Відповідача із проектом договору особисто, або опосердковано через балансоутримувача.
Скаржник зазначає, що Позивачем не долучено до позову та не враховано при його складанні зміст відповідного договору Позивача із Квартирно-експлуатаційним відділом м. Запоріжжя, який регулював правовідносини до 2022 року.
Скаржник вказує, що Відповідач, на підставі договору, має доступ до програмного забезпечення M.E.Doc, проте обсяг функціоналу вказаного програмного забезпечення, до якого має доступ Відповідач, не дозволяє отримувати вхідну кореспонденцією. Таким чином, відповідач не отримував в цій системі документи від Позивача, як-то вказує суд першої інстанції.
Отже на думку Скаржника, наявні підстави для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю та ухвалення нового рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог оскільки:
-нез`ясовано обставини, що мають значення для справи - факт направлення позивачем відповідачу документів про намір укласти договір, упорядкувати правовідносини у сфері теплопостачання; сутність та зміст правовідносин, що існували між Позивачем та Відповідачем, щодо теплопостачання, які існували до 2022 року;
-недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими - факт отримання відповідачем акта приймання-передачі послуг, наданих за особовим рахунком № 82440011 від 01.02.2022 та рахунку за спірний період;
-невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи - судом встановлено, надання послуг з теплопостачання підтверджується рішенням виконавчого комітету Запорізької міської ради про початок та закінчення опалювального сезону 2021-2022 років;
-порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права - судом не надано оцінку пасивній поведінці Позивача у правовідносинах, що мають виникати виключно на підставі договору; не врахування законодавства, що регулює господарську діяльність юридичних осіб підпорядкованих Міністерству оборони України.

5.        Узагальнений виклад позиції інших учасників справи.
Позивач не скористався своїм правом згідно ч.1  ст. 263 ГПК України  та не надав суду відзив на апеляційну скаргу, що згідно ч. 3  ст. 263 ГПК  не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

6.       Рух справи в суді апеляційної інстанції.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 
01.10.2024р. для розгляду справи визначена колегія суддів у складі: головуючого судді – Кощеєв І.М. (доповідач), судді – Дармін М.О., Чередко А.Є.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 04.10.2024 р. витребувано у Господарського суду Запорізької області матеріали справи/копії матеріалів справи  №908/1813/24.  
Матеріали справи №  908/1813/24  надійшли до Центрального апеляційного господарського суду.
 Згідно з ч. 1 ст. 247 ГПК України, у порядку спрощеного провадження розглядаються малозначні справи.
 Ч. 13 ст. 8 ГПК України     визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
 Відповідно      до п. 1 ч. 5 ст. 12 ГПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 Ч. 1 ст. 270 ГПК України встановлено, що в суді апеляційної інстанції справи переглядаються в порядку спрощеного     провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.
 Ч. 10 ст. 270 ГПК України встановлено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають     розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
 При розгляді цієї справи колегія суддів враховує, що предметом позову у цій справі є вимоги про стягнення суми, меншої ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто вказана справа відноситься     до малозначних справ в розумінні ГПК України, і розглядає справу без повідомлення учасників справи.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 21.10.2024 р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Господарського суду Запорізької області від 12.09.2024р., для розгляду у порядку письмового провадження,   без повідомлення учасників справи.

7.     Встановлені судом обставини справи.
ІНФОРМАЦІЯ_2 на підставі Договору оренди нерухомого майна № 3387 від 08.04.2015р. та Договору про внесення змін № 3 до договору оренди № 3387 від 08.04.2015р. користується нежитловим приміщенням  Літ. А-3, за адресою: м. Запоріжжя, вул. Сталеварів 20.
Відповідно до п. 12.1 Договору про внесення змін № 3 до договору оренди № 3387 від 08.04.2015р., термін дії Договору до 04.03.2024р., включно.
Відповідно до п. 5 Постанови КМУ від 27.05.2022р. № 634 “Про особливості оренди державного та комунального маи?на у період воєнного стану” договори оренди державного та комунального маи?на, строк діі? яких завершується у період воєнного стану, вважаються продовженими на період діі? воєнного стану та протягом чотирьох місяців з дати припинення чи скасування воєнного стану, крім випадку, коли балансоутримувач з урахуванням законодавства, статуту або положення балансоутримувача про погодження уповноваженим органом управління, до сфери управління якого належить балансоутримувач, за 30 календарних днів до дати закінчення договору оренди повідомив орендодавцю та орендарю про непродовження договору оренди з підстав, визначених ст. 19 Закону “Про оренду державного та комунального маи?на”. 
Як зазначив позивач у позовній заяві, договір купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді стосовно вказаного приміщення між позивачем та відповідачем не укладений.    
У зв`язку із цим, облік кількості відпущеної теплової енергії та нарахування оплати за відпущену теплову енергію до нежитлового приміщення Літ. А-3, за адресою: м. Запоріжжя, вул. Сталеварів 20 здійснювалось на підставі особового рахунку  № 82440011.
Відпуск теплової енергії, за спірний період з січня 2022р. по лютий 2022р., підтверджується актом приймання-передачі послуг,наданих за особ.рах.№ 82440011від 01.01.2022р. та рахунком за спірний період, на суму 161703,01 грн., які направлялися на адресу відповідача через програму M.E.Doc.    
У зв`язку з невиконанням відповідачем своїх зобов`язань по оплаті поставленої теплової енергії, позивач звернувся до господарського суду з даним позовом.
За наслідками розгляду позову господарським судом прийнято оскаржуване рішення у даній справі.

8.       Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1). Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2). Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4).
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши доводи, наведені в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити,  виходячи з наступного.
Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено первинними документами бухгалтерського обліку надання послуг в заявленому позивачем розмірі за спірний період та про виникнення у відповідача зобов`язання з оплати отриманих послуг. З огляду на відсутність з боку відповідача оплати за надані послуги у передбачені строки  та в повному обсязі  вказане є підставою для задоволення позовних вимог.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Правовідносини між Позивачем та Споживачем в сфері виробництва, транспортування та надання послуги з постачання теплової енергії регулюються Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, Бюджетним кодексом України, Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Законом України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», Законом України «Про теплопостачання», Законом України «Про публічні закупівлі», Правилами надання послуги з постачання теплової енергії, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України, від 21.08.2019 р., № 830 (надалі - Правила №830), Положенням про Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 22.11.2018 р., № 315 про затвердження «Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг» та іншими нормативно-правовими актами України.
Статтею ст. 1 Закону України "Про теплопостачання" визначено, що теплова енергія - товарна продукція, що виробляється на об`єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу; система централізованого теплопостачання - сукупність джерел теплової енергії, магістральних та місцевих (розподільчих) теплових мереж, що об`єднані між собою та використовуються для теплозабезпечення споживача, населеного пункту, яка включає системи децентралізованого та помірно-централізованого теплопостачання.
Відповідно до ст. 3 Закону України "Про теплопостачання" відносини між суб`єктами діяльності у сфері теплопостачання регулюються цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
У ст. 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", який набрав законної сили 10.12.2017р., визначено:
- житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг; 
-виконавець комунальної послуги - суб`єкт господарювання, що надає комунальну послугу споживачу відповідно до умов договору; споживач житлово-комунальних послуг - індивідуальний або колективний споживач;
- індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги; 
-внутрішньобудинкові системи багатоквартирного будинку - механічне, електричне, газове, сантехнічне та інше обладнання в будинку, яке обслуговує більше одного житлового та/або нежитлового приміщення, у тому числі комунікації до обладнання споживача, системи автономного теплопостачання, бойлерні та елеваторні вузли, обладнання протипожежної безпеки, вентиляційні канали та канали для димовидалення, обладнання ліфтів, центральних розподільних щитів електропостачання від зовнішньої поверхні стіни будівлі до точки приєднання житлового (нежитлового) приміщення.
Порядок укладання, зміни і припинення договорів про надання комунальних послуг визначено у ст. 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги".
Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", договір про надання комунальної послуги укладається між виконавцем відповідної послуги та споживачем або особою, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача, або з управителем багатоквартирного будинку з метою постачання електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку.
Відповідно до положень ч. ч. 2, 3, 6 ст. 21 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", виконавець послуги з постачання теплової енергії повинен забезпечити постачання теплоносія безперервно, з гарантованим рівнем безпеки, обсягу, температури та величини тиску. Постачання теплової енергії для потреб централізованого опалення здійснюється в опалювальний період. Послуга з постачання теплової енергії надається згідно з умовами договору, що укладається з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, та вимогами правил надання послуг з постачання теплової енергії, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, якщо інше не передбачено законом.
Обсяг спожитої споживачем послуги з постачання теплової енергії визначається згідно з вимогами Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» та Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 22.11.2018 р., № 315 про затвердження «Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг». У відповідності до п. 24 Правил №830 - розподіл між споживачами обсягу спожитої у будівлі послуги здійснюється відповідно до «Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої наказом Мінрегіону від 22.11.2018 р. № 315» (надалі- Методика №315).
Згідно «Порядку формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з постачання теплової енергії і постачання гарячої води», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.06.2011 р. № 869 Концерном «МТМ» для застосування протягом опалювального періоду 2021-2022 років розраховано двоставкові тарифи на теплову енергію та послуги з постачання теплової енергії, які затверджені Рішенням Виконавчого комітету Запорізької Міської Ради від 11.10.2021р №374.
Згідно п. 32 Правил №830, плата за послугу розраховується виходячи з розміру встановленого тарифу та обсягу спожитої послуги, визначеного та розподіленого відповідно до законодавства. У разі застосування двоставкового тарифу на послугу з постачання теплової енергії плата за послугу з постачання теплової енергії визначається як сума плати, розрахованої виходячи з умовно-змінної частини тарифу (протягом опалювального періоду) та умовно-постійної частини тарифу (протягом року).
Наказом № 23 від 31.01.2020р. Міністерства розвитку громад та територій України затверджено вимоги до формування рахунків на оплату послуг з постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання та централізованого водовідведення. Ці Вимоги поширюються на всіх суб`єктів господарювання незалежно від форм власності та організаційно-правових форм, що проводять господарську діяльність з постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання та централізованого водовідведення та є виконавцями відповідних комунальних послуг (далі - виконавці комунальних послуг), а також на юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців, які уповноважені власником (співвласниками) здійснювати розподіл спожитих у будівлі комунальних послуг між окремими споживачами відповідно до законодавства, формувати та надавати споживачу (його представнику) рахунки на оплату комунальних послуг (далі - уповноважені особи).
Вимоги визначають основні положення щодо формування рахунків на оплату послуг з постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання та централізованого водовідведення (далі - комунальні послуги).
В них визначено терміни: абонентський номер споживача - номер споживача, визначений договором про надання відповідної комунальної послуги, який дає змогу ідентифікувати його виконавцю комунальної послуги або уповноваженій особі; рахунок на оплату комунальної послуги - розрахунковий персоніфікований для кожного окремого споживача документ, що містить консолідовану інформацію щодо нарахованої суми за спожиті обсяги комунальної послуги, платежів споживача за ці послуги, у тому числі сплачених у попередньому розрахунковому періоді, обсягів споживання комунальних послуг та діючих тарифів на ці послуги, іншу інформацію, про нараховані та сплачені суми платежів, передбачених законами України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» (надалі - Закон №2119-VIII), «Про житлово-комунальні послуги» (надалі - Закон №2189-VIII).
Як встановлено господарським судом та вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_2 , на підставі Договору оренди нерухомого майна № 3387 від 08.04.2015р. та Договору про внесення змін № 3 до договору оренди № 3387 від 08.04.2015р., користується нежитловим приміщенням Літ. А-3, за адресою: м. Запоріжжя, вул. Сталеварів 20.
Відповідно до п. 12.1 Договору про внесення змін № 3 до договору оренди № 3387 від 08.04.2015р., термін дії Договору до 04.03.2024р., включно.
Відповідно до п. 5 Постанови КМУ від 27.05.2022р. № 634 “Про особливості оренди державного та комунального маи?на у період воєнного стану” договори оренди державного та комунального маи?на, строк діі? яких завершується у період воєнного стану, вважаються продовженими на період діі? воєнного стану та протягом чотирьох місяців з дати припинення чи скасування воєнного стану, крім випадку, коли балансоутримувач з урахуванням законодавства, статуту або положення балансоутримувача про погодження уповноваженим органом управління, до сфери управління якого належить балансоутримувач, за 30 календарних днів до дати закінчення договору оренди повідомив орендодавцю та орендарю про непродовження договору оренди з підстав, визначених ст. 19 Закону “Про оренду державного та комунального маи?на”. 
Як зазначив позивач, договір купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді стосовно вказаного приміщення між позивачем та відповідачем не укладений, у зв`язку з цим, облік кількості відпущеної теплової енергії та нарахування оплати за відпущену теплову енергію до нежитлового приміщення військомату Літ. А-3, за адресою: м. Запоріжжя, вул. Сталеварів 20 здійснювалось на підставі особового рахунку    № 82440011.
Разом з тим, враховуючи відсутність укладеного сторонами договору, в даному випадку позивач має довести наявність обставин, якими останній обґрунтовує факт отримання відповідачем теплової енергії у спірний період, виникнення обов`язку відповідача щодо виконання грошового зобов`язання з оплати заявленої до стягнення заборгованості, строк виконання такого зобов`язання та, відповідно, термін, з якого виникло прострочення оплати.
Як зазначалсь вище, нежитлова будівля за адресою вул. Сталеварів, 20 не обладнана комерціи?ним приладом обліку тепловоі? енергіі?. 
Нарахування споживачам за послуги постачання тепловоі? енергіі? виконуються згідно Методики №315 (зі змінами №358). 
Згідно Методики №315 (зі змінами №358 від 28.12.2021р.), визначено механізм розрахунку загального обсягу спожитоі? у будівлі тепловоі? енергіі? до встановлення вузла комерціи?ного обліку, або у разі виходу и?ого з ладу розрахунковим методом з урахуванням приведеного теплового навантаження будівлі, згідно фактичних та нормативних температур, тривалості надання послуги. 
Крім того, нарахування теплових втрат Концерном “МТМ” виконуються відповідно до п.7.2.43 “Правил технічноі? експлуатаціі? теплових установок і мереж”, затверджених наказом Міністерства ПтаЕ від 14.02.2007р. №71 “Облік відпускання і використання тепловоі? енергіі? має здіи?снюватися у вузлі обліку тепловоі? енергіі?, організованому на межі розділу теплових мереж між теплопостачальною організацією та споживачем.”. 
У разі організаціі? вузла обліку не на межі розділу теплових мереж розрахунок за теплову енергію здіи?снюється з урахуванням втрат на ділянці мережі від межі розділу до місця установки розрахункових приладів. 
З матеріалів справи вбачається, що факт відпуску теплової енергії, за спірний період з січня 2022р. по лютий 2022 р., підтверджується актом приймання-передачі послуг, наданих за особовим рахунком № 82440011від 01.01.2022р. та рахунком, за спірний період, на суму 161 703,01 грн..  
Водночас, як встановлено вище, позивач направив відповідачу рахунок та акт приймання-здачі виконаних робіт  через програму M.E.Doc, що підтверджується відповідними відмітками. 
Повторно рахунок та акт приймання-здачі виконаних робіт  за особовим рахунком № 82440011від 01.01.2022р., за період січень 2022 та лютий 2022р. були направлені відповідачу разом з претензією б/н від 12.04.2024р. засобами поштового зв`язку, що підтверджується копією фіскального чеку від 15.04.2024р.( а.с.12 ). 
Як вірно зазначив суд першої інстанції, в примітці акту приймання-передачі теплової енергії міститься вказівка про необхідність повернення оформленого належним чином одного примірника акту теплопостачальній організації впродовж 5 (п?яти) днів з дня отримання, а в разі неповернення або ненадання письмових заперечень про підписання акту, він вважається погодженим та підписаним належним чином.   
Письмових заперечень щодо підписання акту, матеріали справи не містять, отже акт за спірний період вважається погодженим.
Факт постачання теплової енергії також підтверджується рішеннями виконавчого комітету Запорізької міської ради про початок та закінчення опалювального сезону 2021-2022 років, які розміщені в загальному доступі в мережі Інтернет на офіційному сайті Запорізької міської ради та відповідно до яких позивачем було розпочато і закінчено опалювальний сезон в м. Запоріжжі.
При цьому, судова колегія зауважує,  що відсутність договору про постачання теплової енергії при підтвердженні факту її постачання обставинами справи не звільняє відповідача від обов`язку оплати за фактично спожиту теплову енергію.
В постанові Верховного Суду від 25.03.2019р. у справі № 910/12510/17 викладено правовий висновок, відповідно до якого: "укладення договору з теплопостачання відповідно до ст. 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" та Правил користування тепловою енергією, є не правом споживача послуг, а його обов`язком. А сам лише факт не укладення такого договору не може слугувати підставою для звільнення споживача від сплати за фактично спожиту теплову енергію в спірний період".
За сталою практикою Верховного Суду, споживачі зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. (відповідна позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 р. у справі № 712/8916/17-ц, від 21.08.2019р. у справі №922/4239/16, Верховного Суду від 09.06.2021р. у справі №303/7554/16-ц, від 21.08.2019р. у справі №922/4239/16, 25.09.2019р. у справі №522/401/15-ц та 10.12.2018р. у справі №638/11034/15-ц, від 26.04.2018 р. у справі №904/6293/17, тощо).
Отже, у разі відсутності договору, проте з доведенням та належним підтвердженням матеріалами справи факту поставки споживачу теплової енергії, останній не звільняється від оплати наданої послуги.
Згідно з правовим висновком, викладеним у постановах Верховного Суду від 11.04.2018р. у справі №904/2238/17, від 16.10.2018р. у справі №904/7377/17, споживач, який фактично споживає теплову енергію, не вчинивши дій з відключення від послуг теплопостачання відповідно до Правил користування тепловою енергією, не може бути звільнений від оплати вартості спожитої теплової енергії, як особа, що допустила господарське правопорушення у відносинах теплопостачання.
Відтак, посилання Скаржника на відсутність укладеного з позивачем договору, як на підставу для неоплати наданих послуг, є безпідставними.
Пунктом 18 Правил № 630 визначено, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць.
Пунктом 5 ч. 3 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" встановлено обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Як вже зазначалось раніше, Концерн «Міські теплові мережі» звертався до ІНФОРМАЦІЯ_1 з претензією щодо погашення заборгованості за надану послугу з постачання теплової енергії,  за спірний період.
Надіславши претензію, позивач фактично пред`явив відповідачу вимогу в розумінні ст. 530 ЦК України оплатити вказану в них суму. Враховуючи, що договір купівлі-продажу теплової енергії між сторонами не укладено, то семиденний строк для оплати по кожному рахунку окремо починається з дня пред`явлення позивачем такої вимоги про його сплату.
Згідно з ст. ст. 11, 509 ЦК України, зобов`язання виникають з договору або інших підстав, зокрема, юридичного факту, внаслідок заподіяння шкоди іншій особі, а так само внаслідок придбання або збереження майна за рахунок коштів іншої особи без достатніх підстав.
Нормами ст. 193 ГК України, ст.ст. 525, 526 ЦК України визначено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.
Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
У відповідності до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (п. 1 ст. 612 ЦКУкраїни).
Доказів оплати заборгованості за спожиту теплову енергію, за спірний період, матеріали справи не містять.
Апеляційний суд звертає увагу сторін, що за правилами п. 6 ч.1 ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства справедливість, добросовісність та розумність.
За ч.ч. 1-4 ст. 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.
Отже, цивільні та господарські відносини повинні ґрунтуватися на засадах справедливості, добросовісності, розумності, що знаходить своє вираження в добросовісному виконанні своїх зобов`язань сторонами та униканні будь-яких форм зловживання своїми правами та/або становищем, а також запобіганні вчиненню дій, які порушують права іншої сторони та можуть мати негативні наслідки для третіх осіб.
Частиною 1 ст. 2 ГПК України унормовано, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Згідно з ч., ч. 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Згідно ст. ст. 73, 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст.ст 76, 77 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, зі збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.   
17.10.2019р. набув чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні" від 20.09.2019р. № 132-IX, яким було, зокрема внесено зміни до Господарського процесуального кодексу України і змінено назву ст. 79 ГПК України з "Достатність доказів" на "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".
У рішенні Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Brualla Gomez de La Torre v. Spain" від 19.12.1997 наголошено про загальновизнаний принцип негайного впливу процесуальних змін на позови, що розглядаються.
Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Згідно зі ст. 79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
У розумінні положень наведеної норми на суд покладено обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.
Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018р. у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019р. у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019р. у справі № 902/761/18, від 04.12.2019р. у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020р. у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі "Бендерський проти України" ("BENDERSKIY v. Ukraine"), в якому суд, оцінюючи фактичні обставини справи, звертаючись до балансу вірогідностей, вирішуючи спір, виходив із того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.
Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Таким чином, обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів, що запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
З`ясування відповідних обставин має здійснюватися із застосуванням критеріїв оцінки доказів передбачених ст. 86 ГПК України щодо відсутності у жодного доказу заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо, а також вірогідності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності.
У п.п. 1 - 3 ч. 1 ст. 237 ГПК України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.
Принцип "процесуальної рівності сторін" передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (рішення ЄСПЛ від 27.10.1993р. у справі "DOMBO BEHEERB.V. v. THE NETHERLANDS").
Колегія суддів зауважує, що матеріали справи у своїй сукупності, свідчать про більшу вірогідність існування обставин, на які посилався позивач, щодо постачання Концерном «МТМ» теплової енергії ІНФОРМАЦІЯ_3 , в період січень-лютий 2022р., на загальну суму 161703,01 грн., та, відповідно, непідтвердженність обставин, якими обгрунтовував відповідач свої заперечення щодо відсутності у нього зобов`язань з оплати наданих послуг.
Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем доведено первинними документами бухгалтерського обліку надання послуг в заявленому позивачем розмірі за спірний період та про виникнення у відповідача зобов`язання з оплати отриманих послуг.
Підсумовуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що викладені у апеляційній скарзі аргументи не можуть бути підставами для скасування     рішення     місцевого господарського суду,  оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи та ґрунтуються на неправильному тлумаченні Скаржником норм матеріального та процесуального права, що в сукупності виключає можливість задоволення апеляційної скарги   Відповідача.

9.      Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
У справі "Руїз Торіха проти Іспанії", ЄСПЛ вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів Скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" ( Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006 р. ).
Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
У даній справі суд дійшов висновку, що Скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
З огляду на приписи ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23.02.2006 р." Конвенція застосовується судами України як частина національного законодавства, а практика ЄСПЛ, через рішення якого відбувається практичне застосування Конвенції, застосовується судами як джерело права.
Отже, доводи заявника апеляційної скарги про порушення норм матеріального та процесуального права судом попередньої інстанцій під час прийняття оскаржуваного процесуального документу не знайшли свого підтвердження.
За змістом ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Згідно із ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин та з урахуванням меж розгляду апеляційної скарги  в порядку ст. 269 ГПК України, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення  підлягає залишенню без змін.

10.    Судові витрати.
У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, згідно вимог ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на Скаржника.
На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 269, 270, 273, 275 - 285, 287 ГПК України, Центральний апеляційний господарський суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 – залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Запорізької   області від 12.09.2024р. у справі № 908/1813/24 – залишити без змін.

Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Скаржника.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Право  касаційного оскарження, строк на касаційне оскарження та порядок подання касаційної скарги передбачено ст. ст. 286-289 ГПК України. 

Головуючий суддя                                                                                                                                    І.М. Кощеєв

Суддя                                                                                                                                                                                 М.О. Дармін

        Суддя                                                                                                                                                                                  А.Є. Чередко