ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 січня 2025 року	Львів	Справа № 260/395/24 пров. № А/857/14838/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:                                        Судової-Хомюк Н.М.,
суддів:                                                              Онишкевича Т.В., Сеника Р.П.,

розглянувши у порядку письмового провадження в місті Львові апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 травня 2024 року у справі № 260/395/24 за адміністративним позовом Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті про скасування постанови,
суддя в 1-й інстанції – Микуляк П.П.,
час ухвалення рішення - не зазначено,
місце ухвалення рішення - м. Ужгород,
дата складання повного тексту рішення не зазначено,

                                                  В С Т А Н О В И В:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі також ФОП ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної служби України з безпеки на транспорті, в особі відділу державного нагляду (контролю) у Закарпатській області (далі також відповідач), яким просить суд скасувати постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу №008922 від 28 грудня 2023 року.
На обґрунтування позовних вимог зазначає, що на початку січня 2024 року позивачем отримано постанову винесену начальником Відділу державного нагляду (контролю) в Закарпатській області про застосування адміністративно- господарського штрафу серії ПШ №008922, якою його визнано винним у допущенні порушення вимог ч.8 ст.53 Закону України «Про автомобільний транспорт», за що накладено адміністративно-господарський штраф в розмірі 34000 грн.
Позивач зазначає, що в постанові не зазначено які його дії послужили причиною накладення стягнення передбаченого ст. 60 абз.6 без зазначення назви законодавчого акту.
Так, з твердження водія ОСОБА_2 , який керував належним позивачу автотранспортним засобом, 12 грудня 2023 року він був зупинений в с.Барвінок на околиці м. Ужгорода і на прохання контролера здійснив роздруківку з тахографу, який контролює швидкість і пройдений шлях транспортного засобу, а також час праці та відпочинку водія.
Зазначає, що при перегляду роздруківки виявлено, що було здійснено ручний ввід даних про робочий режим, у зв`язку з чим складено акт АР №008298, на підставі якого і була винесена оскаржувана постанова. Ручне введення даних до тахографа є виключно роботою водія, і неправильне внесення даних може статись із-за незнань чи неуважності чи халатного відношення до обов`язків самого водія.
Виходячи з основних принципів юридичної відповідальності, за вчинене правопорушення повинна відповідати тільки та особа, яка його вчинила, за умови доведення її провини. Особа може бути притягнута до юридичної відповідальності лише за її власні дії. Виняток становить тільки протиправна поведінка неповнолітніх, які завдали майнової шкоди.
З огляду на викладене при наявності вини водія юридичну відповідальність має нести саме подій а не власник транспорту. За таких обставин постанова складена на особу, яка не вчиняла жодних неправомірних дій.
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 травня 2024 року позовні вимоги задоволено. 
Визнано протиправною та скасовано постанову Державної служби України з безпеки на транспорті відділу державного нагляду (контролю) у Закарпатській області №ПШ 008922 від 28.12.2023 року.
Стягнуто на користь Фізичної особо-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП – НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з безпеки на транспорті (ЄДРПОУ - 39816845) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1211,20 грн. (одну тисячу двісті одинадцять гривень двадцять копійок).
Рішення суду першої інстанції оскаржив відповідач, подавши на нього апеляційну скаргу. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає те, що суд першої інстанції при прийнятті рішення порушив норми матеріального та процесуального права, неповно з`ясував обставин справи. 
Зокрема вказує, що водії транспортних засобів, що належать резидентам або нерезидентам України, зобов`язані допускати до перевірки тахографів посадових осіб центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, надавати їм реєстраційні листки режиму праці та відпочинку водіїв - тахокарти, а також, у разі якщо у транспортному засобі використовуються цифрові тахографи, роздруковувати на паперовому носії інформацію про роботу та відпочинок водіїв. 
Зазначає, що за обставинами перевірки 12.12.2023 відповідно направлення на рейдову перевірку №НР 000232 від 11.12.2023 року складеного на підставі графіку проведення рейдових перевірок від 11.12.2023 року (копії додаються) було виявлено, що у водія ОСОБА_2 відсутня інформація про його роботу та відпочинок за 12.12.2023 р. (тобто в день здійснення перевірки).
Вказує, що водій ОСОБА_2 надав роздруківку із інформацією про роботу за 12 грудня 2023 року, копія додається. З аналізу роздруківки з цифрового пристрою за 12.12.2023 року вбачається, що водій не здійснював контроль за робочим часом і в день перевірки, а також: 14.11.2023 -20.11.2023, 26.11.2023-27.11.2023, 01.12.2023-12.12.2023 року що підтверджується копією роздруківки інформації з тахографу «Брак даних водія» на якому відображена відсутність перевіряємої інформації (додається). Тобто, інформація отримана з тахографу свідчить не про порушення режиму, оскільки в роздруківці не визначений початок робочої зміни, перерви та кінець робочої зміни, а міститься інформація про вилучення картки (відсутність токової у тахографі).
Просить скасувати рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 травня 2024 року та прийняти постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити.
Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, відповідно до частини 4   статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України   (далі   КАС України) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, суд вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження згідно положень статті 311 КАС України.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на наступні підстави.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 12 грудня 2023 року посадовими особами Укртрансбезпеки відділу державного нагляду (контролю) Укртрансбезпеки в Закарпатській області на а/д М-06, 804км., проведено рейдову перевірку додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт транспортним засобом марки VOLVO, номерний знак НОМЕР_2 , який перебував під керуванням водія ОСОБА_2 .
В ході перевірки зазначеного транспортного засобу було встановлено, що він належить ФОП ОСОБА_1 .
За результатом здійснення перевірки транспортного засобу, було складено Акт №АР 008291, відповідно до якого встановлено, що на момент проведення перевірки відсутня роздруківка на паперовому носії з інформацією про роботу та відпочинок водія за 14.11.2023 - 20.11.2023, 26.11.2023-27.11.2023, 27.11.2023-28.11.2023, 01.12.2023-12.12.2023 року, чим порушив ч.1 абз.6 ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт».
За результатом розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт відповідачем прийнято постанову від 28 грудня 2023 №008900 про застосування адміністративно-господарського штрафу, якою до позивача застосовано адміністративно-господарський штраф в розмірі 34 000 грн.
Вважаючи дану постанову протиправною, позивач звернувся за захистом порушеного права до суду.
Задовольняючи позовні вимоги у справі, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржувана постанова від 28.12.2023 року №ПШ 008922 прийнята Відділом Укртрансбезпеки в Закарпатській області з помилковим застосуванням вимог законодавства, за відсутності фактичних підстав для притягнення перевізника до відповідальності, передбаченої ч.2 абз.6 ст.60 Закону України №2344-III, а тому підлягає визнанню протиправною та скасуванню.
Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком з огляду на наступне.
Засади організації та діяльності автомобільного транспорту визначені Законом України «Про автомобільний транспорт» № 2344-III від 05 квітня 2001 року (далі - Закон № 2344-III, у редакції, чинній на час спірних правовідносин).
Згідно з частиною 1 статті 5 Закону № 2344-ІІІ, основним завданням державного регулювання та контролю у сфері автомобільного транспорту є створення умов безпечного, якісного й ефективного перевезення пасажирів та вантажів, надання додаткових транспортних послуг.
Частиною 12 статті 6 Закону № 2344-ІІІ передбачено, що державному контролю підлягають усі транспортні засоби українських та іноземних перевізників, що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів і вантажів на території України.
Відповідно до частин 14, 17 статті 6 Закону № 2344-III, державний контроль автомобільних перевізників на території України здійснюється шляхом проведення планових, позапланових і рейдових перевірок (перевірок на дорозі).
Рейдові перевірки (перевірки на дорозі) дотримання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом здійснюються шляхом зупинки транспортного засобу або без такої зупинки посадовими особами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, та його територіальних органів, які мають право зупиняти транспортний засіб у форменому одязі за допомогою сигнального диска (жезла) відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України.
Процедуру проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі) щодо додержання автомобільними перевізниками вимог законодавства про автомобільний транспорт визначає Порядок проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі), затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 листопада 2006 року № 1567 (далі - Порядок № 1567).
Згідно з пунктом 2 Порядку № 1567, рейдовим перевіркам (перевіркам на дорозі) підлягають усі транспортні засоби вітчизняних та іноземних автомобільних перевізників (далі - транспортні засоби), що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів та вантажів на території України.
В силу вимог пункту 15 Порядку № 1567, під час проведення рейдової перевірки (перевірки на дорозі) перевіряється, зокрема, додержання вимог статей 53, 56, 57 і 59 Закону.
Відповідно до пункту 21 Порядку № 1567, у разі виявлення в ході рейдової перевірки (перевірки на дорозі) транспортного засобу порушення законодавства про автомобільний транспорт посадовою особою (особами), що провела перевірку, складається акт за формою згідно з додатком 3.
Згідно з пунктами 26, 27 Порядку № 1567, справа про порушення розглядається у присутності уповноваженої особи автомобільного перевізника.
Про час і місце розгляду справи про порушення уповноважена особа автомобільного перевізника повідомляється під розписку чи рекомендованим листом із повідомленням або надсиланням на офіційну електронну адресу (за наявності).
У разі неявки уповноваженої особи автомобільного перевізника справа про порушення розглядається без її участі.
За наявності підстав керівник територіального органу Укртрансбезпеки або його заступник виносить постанову про застосування адміністративно-господарських штрафів, яка оформляється згідно з додатком 5.
Частиною 1 статті 53 Закону України «Про автомобільний транспорт» визначено, що організацію міжнародних перевезень пасажирів і вантажів здійснюють перевізники відповідно до міжнародних договорів України з питань міжнародних автомобільних перевезень.
Згідно з частиною 3 статті 53 Закону при виконанні міжнародних перевезень пасажирів резиденти України повинні мати:
дозволи іноземних країн, по території яких буде здійснюватися перевезення;
свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу;
список пасажирів (при нерегулярних та маятникових перевезеннях);
білетно-облікову документацію; схему маршруту.
Законом № 4621-VI від 22 березня 2012 року статтю 53 було доповнено частиною восьмою:
Водії транспортних засобів, що належать резидентам або нерезидентам України, зобов`язані:
- допускати до перевірки тахографів посадових осіб центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті,
-надавати їм реєстраційні листки режиму праці та відпочинку водіїв - тахокарти,
- а також, у разі якщо у транспортному засобі використовуються цифрові тахографи, роздруковувати на паперовому носії інформацію про роботу та відпочинок водіїв.
Згідно з абзацом 6 частини першої статті 60 Закону № 2344-III за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за:
виконання резидентами та/або нерезидентами України міжнародних перевезень пасажирів чи вантажів без документів, визначених статтею 53 цього Закону, - штраф у розмірі двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Водночас абзацом 11 частини першої статті 60 Закону № 2344-III передбачено застосування до автомобільних перевізників адміністративно-господарського штрафу за управління транспортними засобами при здійсненні міжнародних автомобільних перевезень:
- без контрольних пристроїв (тахографів) реєстрації режимів праці чи відпочинку водіїв транспортних засобів чи вимкненими такими контрольними пристроями (тахографами)
- або без щоденних реєстраційних листків режимів праці та відпочинку - штраф у розмірі сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Проаналізувавши наведені норми, колегія суддів зазначає, що статтею 53 Закону України «Про автомобільний транспорт» визначено вичерпний перелік документів, які повинен мати при виконанні міжнародних перевезень вантажів резидент України: 1) дозволи іноземних країн, по території яких буде здійснюватися перевезення; 2) дозвіл щодо узгодження умов та режимів перевезення в разі перевищення вагових або габаритних обмежень чи документ про внесення плати за проїзд великовагових (великогабаритних) транспортних засобів, якщо перевищення вагових (габаритних) обмежень над визначеними законодавством становить менше п`яти відсотків; 3) свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу; 4) сертифікат відповідності транспортного засобу щодо безпеки руху та екологічної безпеки вимогам країн, територією яких буде здійснюватися перевезення, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України; 5) документи на вантаж.
Натомість, частина 8 статі 53 Закону України «Про автомобільний транспорт» містить положення про обов`язки водія, а не є продовженням переліку списку документів, які повинен мати резидент-перевізник.
Згідно з пунктом 1.3 Інструкції з використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільному транспорті, затвердженої наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 24 червня 2010 року № 385 (далі - Інструкція № 385), її вимоги поширюється на суб`єктів господарювання, які провадять діяльність у сфері надання послуг з перевезення пасажирів та/або вантажів автомобільними транспортними засобами (крім таксі).
Згідно з пунктами 3.3, 3.6 Інструкції № 385, водій транспортного засобу, обладнаного тахографом зокрема:
- використовує тахокарти (у разі використання аналогового тахографа) або у разі використання цифрового тахографа - особисту картку водія кожного дня, протягом якого керував транспортним засобом;
- має при собі: протокол про перевірку та адаптацію тахографа до транспортного засобу;
- заповнені тахокарти у кількості, що передбачена ЄУТР,
- або картку водія чи роздруківку даних роботи тахографа у разі обладнання транспортного засобу цифровим тахографом.
З акту перевірки №АР 008291 від 12.12.2023, на підставі якого до позивача застосовано штраф спірною постановою від 28.12.2023 року №ПШ 008922, слідує, що під час перевірки транспортного засобу - марки VОLVО, встановлено порушення ст.53 Закону України «Про автомобільний транспорт», а саме: при здійсненні міжнародних вантажних перевезень відсутня роздруківка на паперовому носії з інформацією про роботу та відпочинок водія за 14.11.2023 - 20.11.2023, 26.11.2023-27.11.2023, 27.11.2023-28.11.2023, 01.12.2023-12.12.2023 року.
Проте, колегія суддів звертає увагу, що вказаний транспортний засіб був обладнаний цифровим тахографом, в матеріалах справи наявні роздруківки режиму праці та відпочинку водія, більше того, в апеляційній скарзі Державна служба України з безпеки на транспорті зазначає, що водій ОСОБА_2 надав роздруківку із інформацією про роботу за 12 грудня 2023 року, однак в роздруківці не визначений початок робочої зміни, перерви та кінець робочої зміни, а міститься інформація про вилучення картки.
Оскаржуваною постановою про застосування адміністративно–господарського штрафу серії ПШ №008922 від 28 грудня 2024 року позивача визнано винним у допущенні порушення вимог ч.8 ст.53 Закону України «Про автомобільний транспорт», за що накладено адміністративно-господарський штраф в розмірі 34000 грн.
Відповідно до ч.8 ст. 53 Закону України «Про автомобільний транспорт» водії транспортних засобів, що належать резидентам або нерезидентам України, зобов`язані допускати до перевірки тахографів посадових осіб центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, надавати їм реєстраційні листки режиму праці та відпочинку водіїв - тахокарти, а також, у разі якщо у транспортному засобі використовуються цифрові тахографи, роздруковувати на паперовому носії інформацію про роботу та відпочинок водіїв.
Отже, враховуючи зазначене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що Відділом державного нагляду (контролю) у Закарпатській області безпідставно застосовано до позивача відповідальність, передбачену статтею 60 частиною 1 абзацом 6 Закону України № 2344-III - за виконання резидентами та/або нерезидентами України міжнародних перевезень пасажирів чи вантажів без документів, визначених ст.53 цього Закону, - штраф у розмірі двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (34 000 грн).
Крім цього, як вірно встановлено судом першої інстанції, що під час перевірки не встановлено відсутність одного з документів, передбачених статтею 53 Закону України № 2344-ІІІ, необхідних для міжнародних перевезень.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що оскаржувана постанова від 28.12.2023 року №ПШ 008922 прийнята Відділом Укртрансбезпеки в Закарпатській області з помилковим застосуванням вимог законодавства, за відсутності фактичних підстав для притягнення перевізника до відповідальності, передбаченої ч.2 абз.6 ст.60 Закону України №2344-III, а тому підлягає визнанню протиправною та скасуванню.
Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги докази, наявні в матеріалах справи, суд дійшов вірного висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, а позов таким що підлягає до задоволення.
Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.
Частиною 2 ст. 77 КАСУ України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
Інші зазначені відповідачами в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доводів, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.
Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.
З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Відповідно до ст.139 КАС України судовий збір розподілу не підлягає.
Керуючись ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325,328, 329 КАС України, апеляційний суд,

                                                 П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті залишити без задоволення.
Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 травня 2024 року у справі № 260/395/24 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	Н. М. Судова-Хомюк 	
судді	 	Т. В. Онишкевич 	
 	 	Р. П. Сеник