ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 грудня 2024 р. 	Справа № 520/16714/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Присяжнюк О.В.,
Суддів: Спаскіна О.А. ,  Любчич Л.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07.08.2024 (ухвалене суддею   Лук`яненко М.О.)    по справі № 520/16714/24
за позовом                ОСОБА_1  
до               Військової частини НОМЕР_1                       
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
  ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до  Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив: визнати   протиправною бездіяльність Військовій частині НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні; зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та стягнути на користь ОСОБА_1 середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні із розрахунку 360 грн. 53 коп. у день з 30.05.2019 по 30.11.2019 терміном 184 календарних днів складає 66337 грн. 52 коп. (із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 07.08.2024 р.   позов  задоволено частково, а саме: визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та             виплати ОСОБА_2 , середнього заробітку за             весь             час затримки розрахунку при звільнені за період з 30.05.2019 по 19.07.2022 та з 06.12.2023 по 06.06.2024 року включно; зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_2 , середній заробіток за весь час          затримки          розрахунку          при           звільнені за період з 30.05.2019 по 19.07.2022 та з 06.12.2023 по 06.06.2024 року включно в сумі 5150,97; в задоволенні решти позовних вимог  відмовлено.
Не погодившись із рішенням       суду першої       інстанції,  позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Сумського  окружного адміністративного суду від 27.06.2024  р. в частині відмови задоволення позову та прийняти  нове рішення, яким задовольнити позов    в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що  відповідачем протиправно не нараховано та не виплачено середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні з 30.05.2019 по 30.11.2019 у сумі 66337,52  грн.
Відповідачем подано до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому він зазначив, що у рішенні суд першої інстанції зробив правильний висновок про відмову у задоволенні позовних вимог. Вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, а тому апеляційну скаргу просить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 
апеляційної інстанції  розглядає справу  в порядку письмового провадження за наявними   в справі матеріалами.
          Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги позивача підлягають  частковому задоволення з наступних підстав.
          Відповідно до     ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг.
Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 , з 01.08.2016 по 29.05.2019 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .
Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 29.05.2019 року № 117 позивача  виключено зі списків особового складу.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 04.12.2023 року № 520/23715/21 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , зокрема, зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити грошову грошової допомоги на оздоровлення, з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди та здійснити виплату недоплаченої частини одноразової грошової допомоги під час проходження військової служби за період з 2016 по 2018 рік.
07.06.2024 на виконання вищезазначеного рішення суду, відповідачем виплачено позивачу грошові кошти у розмірі - 8068 грн. 57 коп, що підтверджується довідкою «ПриватБанк».
Не погодившись із бездіяльністю відповідача щодо не проведення нарахування та виплати середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, позивач звернувся до суду з цим позовом.
          Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що  враховуючи, що  суму недоотриманих коштів  становить     8068,57 грн., то із урахуванням  17,5% річних від цієї суми становитиме 1411,99грн., тобто 3,87 грн. за день затримки розрахунку, а  враховуючи загальний період затримки розрахунку, а саме 1147 днів до 19.07.2022 та 184 дні після 19.07.2022, середній заробіток за затримку повного розрахунку при звільненні   становить 5150,97 грн.
          Суд апеляційної інстанції  не погоджується  з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. ст. 1, 2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»,  військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.
У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Згідно із абз. 1 ч. 1 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»,   держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 р. № 1153/2008, визначено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Відповідно до ч. 2 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
У рішенні Конституційного Суду України від 7.05.2002р. № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012р. № 4-рп/2012 за ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Згідно із  ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні.
Частиною 1 цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Згідно з ч.2 ст.117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Суд апеляційної інстанції  зазначає, що Законом України  “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин” від 01.07.2022   №    2352-IX,  чинний з 19.07.2022   внесені зміни, зокрема в статті 116, 117, 233 КЗпП України.
Відповідно до ст.116 КЗпП України (в редакції, чинній на час звернення позивача до суду), при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Судовим розглядом,  що Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 29.05.2019 року №117 його виключено зі списків особового складу, 
На виконання рішення Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 04 грудня 2023 року№ 520/23715/21 07.06.2024 виконав рішення суду та виплатив Позивачу грошові кошти у розмірі - 8068 грн. 57 коп, у зв`язку з чим позивач просить нарахувати та стягнути на його користь   середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні   з 30.05.2019 по 30.11.2019, тобто за шість місяців після звільнення відповідно до   ст. 117 КЗпП України (в редакції чинній на час звернення до суду з чим позовом, тобто в редакції Закону № 2352-ІХ), яким законодавець обмежив виплату шістьма місяцями.
Проте, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції, задовольняючи позов частково, дійшов помилкового висновку, що до спірних правовідносин необхідно застосовувати висновки викладені в постановах Верховного Суду  від 28.06.2023 у справі № 560/11489/22            від 29.01.2024 по справі №560/9586/22, від 26.06.2019            у справі № 761/9584/15-ц, від 23.12.2020 у справі № 825/1732/17, від 23.09.202 у справі № 340/1405/20, від 18.11.2021 у справі № 200/5415/20-а, від 05.10.2022 у справі № 640/17872/19, а саме,  що  спірний період до 19.07.2022  регулюється редакцією статті 117 КЗпП України, до внесення у неї змін Законом №2352-ІХ,   проте, період з 19.07.2022 регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями, та,   відповідно до принципу співмірності розмір середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні не може в рази перевищувати розмір виплат, які не сплатив відповідач позивачу при звільненні, у зв`язку з чим   в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності, і цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум, з наступних підстав.
У постанові від 20.06.2024 р. у справі № 120/10686/22 Верховний Суд зазначив, що фактично зміст ч. 1 ст.117 КЗпП України у новій редакції не змінився, а лише доповнився формулюванням «але не більше як за шість місяців». Отже, обмеживши з 19.07.2022 р. шестимісячним строком час, за який роботодавець має виплатити працівникові середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, законодавець як і в попередній редакції норми ч.1 ст.117 КЗпП України, не передбачав можливості зменшення його розміру. Протилежний підхід був сформований правовими позиціями Великої Палати Верховного Суду з урахуванням її висновків про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності. У згаданих рішеннях суду касаційної інстанції критерій періоду затримки (прострочення) виплати такої заборгованості був лише одним з принаймні чотирьох інших. Разом з тим, такі критерії як: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум; причини тривалості невиплати заборгованості, ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні - фактично не скасовані та/або змінені, починаючи з 19.07.2022р.. Крім того, чітка формула застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до ст.117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні міститься у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30.11.2020р. у справі №480/3105/19.
Викладене, згідно з позицією Верховного Суду у справі №120/10686/22, не дає підстави вважати неможливим, з огляду на приписи ч.5 ст.242 КАС України, застосування сформульованих Великою Палатою Верховного Суду правових позицій щодо застосування приписів ст.117 КЗпП України у редакції чинній з 19.07.2022р..
У зв`язку із чим, Верховний Суд зазначив, що судам варто застосовувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до ст.117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні.
Разом з тим, Судова Палата Верховного Суду у постанові від 6.12.2024р. по справі №440/6856/22 відступила від висновків, викладених в постанові Верховного Суду від 20.06.2024р. по справі №120/10686/22.
Зокрема, у постанові від 06.12.2024р. по справі № 440/6856/22 Судова Палата зазначила, що у межах цієї справи належить враховувати норми ст.117 Кодексу законів про працю України у редакції, яка діяла до 19.07.2022р. із урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26.06.2019р. у справі №761/9584/15-ц, які безпосередньо стосуються норм ст.117 Кодексу законів про працю України у редакції, яка діяла до 19.07.2022р., а на їх виконання підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат. Належить також враховувати приписи чинної редакції ст. 117 КЗпП України щодо періоду з 19.07.2022р., яким законодавець обмежив виплату 6 місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.
Із урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції   вважає, що для правильного вирішення даної справи необхідно визначити конкретну суму середнього заробітку за час затримки повного розрахунку, а саме за шість місяців, відповідно до   ст. 117 КЗпП України (чинній на час звернення до суду, в редакції Закон №2352-ІХ) .
Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений Постановою КМУ від 08.02.1995р. №100 (в подальшому – Порядок №100), відповідно до п.2 якої його дія поширюється на підприємства, установи і організації незалежно від форми власності, а також на фізичних осіб - підприємців та фізичних осіб, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників. Роз`яснення з питань обчислення середньої заробітної плати в усіх випадках її збереження надаються Міністерством розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства, а у разі коли виплати за середньою заробітною платою провадяться з бюджету або громадських фондів споживання, - за участю Міністерства фінансів і відповідних фондів.
Абзацом 3 пункту 2 Порядку № 100 визначено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
Судовим розглядом встановлено, що   позивача виключено із списків особового складу Військової частини НОМЕР_1  29.05.2019 р., у зв`язку з чим  для розрахунку середньоденного заробітку необхідно враховувати грошове забезпечення позивача за березень, квітень 2019 р., яке відповідно до кртки особового рахунку   ОСОБА_1 складає: 360,50 грн. = 10564,12 грн. (березень 2019 р.) + 11428,46 грн. (квітень 2019 р.) / 61 день.
Таким чином, сума середнього заробітку за період з шість місяців складає 66338 грн. (184 дні х 360,50 грн.)
Із урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовані частково та підлягають задоволенню шляхом визнання   протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та  зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та стягнути на користь ОСОБА_1 середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні у сумі 66337 грн. 52 коп. 
Щодо вимог про нарахування та виплату на користь позивача фіксованої суми індексації із одночасним компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 44 від 15.01.2004 ( в подальшому - Порядок № 44), суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Пунктом 3 Порядку № 44 передбачено, що виплата грошової компенсації здійснюється установами (організаціями, підприємствами), що утримують військовослужбовців, за рахунок відповідних коштів, які є джерелом доходів цих осіб, шляхом рівноцінного та повного відшкодування втрат частини грошового забезпеченнях, що пов`язані з утриманням податку з доходів фізичних осіб у порядку та розмірах, визначених Законом УкраїниПро податок з доходів фізичних осіб.
Пункти 4 та 5 Порядку № 44 визначають, що виплата грошової компенсації військовослужбовцям здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення. Грошова компенсація виплачується за місцем одержання грошового забезпечення у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.
Таким чином, нарахування та виплата   середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні  повинна відбуватися із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку № 44.
Відповідний обов`язок виникає у відповідача одночасно з виплатою нарахованої суми   середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто у майбутньому, а станом на дату вирішення цієї адміністративної справи у суду відсутні підстави вважати, що відповідачем будуть порушені права позивача щодо не здійснення компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до пункту 2 Порядку № 44, при здійснені виплат нарахованої індексації грошового забезпечення позивача, у зв`язку із чим позовні вимоги в цій частині є передчасними та не підлягають задоволенню.
Згідно  із п. 2 ч. 1 ст. 315, п. 4  ч. 1 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право  скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у  відповідній частині або змінити судове рішення, у разі неправильного застосування норм  матеріального права.
Із  врахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції вважає  необхідним  задовольнити апеляційну скаргу частково та скасувати   рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07.08.2024  р.    прийняти    постанову, якою   адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково, а саме: визнати   протиправною бездіяльність Військовій частині НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та  зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та стягнути на користь ОСОБА_1 середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні у сумі 66337 грн. 52 коп., в іншій частині задоволення позову відмовити.
          Керуючись ст. ст. 243, 308, 311, 315, 317, 322, 325, 326, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -                

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення  Харківського окружного адміністративного суду від 07.08.2024 по справі № 520/16714/24 - скасувати.
Прийняти    постанову, якою   адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Визнати   протиправною бездіяльність Військовій частині НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та стягнути на користь ОСОБА_1 середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні у сумі 66337 (шістдесят шість тисяч триста тридцять сім) гривень 52 копійки.
В іншій частині відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 . 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена у касаційному порядку  до Верховного Суду. 

Головуючий суддя 		О.В. Присяжнюк 	
Судді	   	О.А. Спаскін    Л.В. Любчич