ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

04 лютого 2025 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 735/1761/24
Головуючий у першій інстанції – Грушко О. П.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/414/25

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:
                                    головуючого-судді: Онищенко О.І.
                                    суддів:  Висоцької Н.В., Шитченко Н.В.
                                    секретар: Шкарупа Ю.В.    
Позивач: ОСОБА_1 
Відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
Особа, яка подала апеляційну скаргу: ОСОБА_1 
Розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу на ухвалу Коропського районного суду Чернігівської області від 16 грудня 2024 року про відмову у забезпеченні позову у справі за позовом ОСОБА_1   до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та повернення у власність квартири (суддя Грушко О.П.), постановлену у смт. Короп,
                                          В С Т А Н О В И В:
У грудні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та її повернення у власність.
Одночасно з позовом ОСОБА_1 подав заяву про забезпечення позову, у якій просив накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_2 заборонивши вчиняти іншим особам будь-які дії  щодо неї.  Позивач обґрунтовував необхідність арешту тим, що відповідач ОСОБА_2 відчужив спірну квартиру ОСОБА_3 26 серпня 2024 року, після подання до нього в березні 2024 року позову про відшкодування шкоди в розмірі 941 630 грн (891 630 грн – матеріальної та 50 000 грн – моральної), завданої пожежею 28 лютого 2024 року, а також після подання 20 серпня 2024 року заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту, яку суд першої інстанції задовольнив 28 серпня 2024 року, але згодом апеляційний суд скасував зазначену ухвалу 5 листопада 2024 року (справа № 735/424/24). Оскільки відповідач ОСОБА_2   26 серпня 2024 року уклав фраудаторний правочин щодо спірної квартири з метою уникнення відповідальності за завдану пожежу, а іншого майна, за рахунок якого він міг би відшкодувати завдані збитки, не має, позивач вважає, що відповідач  ОСОБА_3 може повторно відчужити спірне майно або вчинити інші дії, спрямовані на уникнення виконання можливого судового рішення, що унеможливить його виконання у разі задоволення позову.
Ухвалою Коропського районного суду Чернігівської області від 16 грудня 2024 року в задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено. Ухвала мотивована тим, що позивач не довів реальної загрози відчуження майна, не обґрунтував необхідність забезпечення позову та не надав доказів недобросовісності відповідача ОСОБА_3 при придбанні квартири, що виключає підстави для накладення арешту.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду та прийняти нове рішення про задоволення заяви про забезпечення позову і накласти арешт на спірне майно. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції неповно дослідив обставини справи, неправильно оцінив ризики відчуження майна, не врахував правові висновки Верховного Суду щодо необхідності забезпечення позову для запобігання ухиленню від виконання рішення та не врахував докази можливого недобросовісного відчуження квартири, що створює загрозу ускладнення або неможливості виконання судового рішення.
Відзив на апеляційну скаргу не подавався.
Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.
Відповідно до вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Частиною 1 ст. 368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Зазначеним вимогам закону ухвала суду першої інстанції не відповідає, виходячи з наступного.
Відповідно до ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.
Згідно зі ст.150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб. Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Отже, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору, реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду та відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Також, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач ОСОБА_1 не довів реальної загрози відчуження майна, не обґрунтував необхідності забезпечення позову та не надав доказів недобросовісності відповідача ОСОБА_3 при придбанні квартири, що виключає підстави для накладення арешту.
Проте колегія апеляційного суду не погоджується з таким висновком.
Судом встановлено, що 9 квітня 2024 року Коропським районним судом Чернігівської області було відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок пожежі (справа № 735/424/24). 
ОСОБА_1 звернувся з заяввою про забезпечення позову шляшом накладення апешту на належну ОСОБА_2 квартиру 20.08.2024 року, яку ухвалою від 28 серпня 2024 року було задоволено та на квартиру, що належала ОСОБА_2 розташовану за адресою АДРЕСА_2 накладено арешт, але постановою Чернігівського апеляційного суду від 5 листопада 2024 року цю ухвалу скасовано через порушення норм процесуального права у зв`язку з постановлення ухвали у зупиненому провадженні без його поновлення та без матеріалів справи, які перебували на експертизі.
Відповідно до інформаційних довідок від 14 серпня та 28 листопада 2024 року, на підставі договору купівлі-продажу від 26 серпня 2024 року (реєстровий № 1093) ОСОБА_3 набула у власність зазначену квартиру, яка раніше належала ОСОБА_2 за договором від 19 травня 1992 року (реєстровий № 719).
Позивач ОСОБА_1 вважає цей договір фраудаторним, укладеним для уникнення відповідальності, тому звернувся з позовом про його визнання недійсним і повернення квартири у власність ОСОБА_2 . Разом із позовом він подав заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну квартиру та заборону її відчуження.
Колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що існує достатньо обґрунтоване припущення, що власник спірного майна може розпорядитися ним, зокрема відчужити квартиру іншим особам, що у подальшому може утруднити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів заявника, за захистом яких він звернувся до суду.
Арешт, як заборона на право розпоряджатися майном, включає і обмеження на розпорядження таким майном. Тому при накладенні арешту на майно вжиття додаткових заходів забезпечення, направлених на обмеження розпорядження таким майном, не є необхідним (див. постанову Верховного суду від 24 липня 2024 року у справі № 567/459/23).
Отже, виходячи з предмету спірних правовідносин, дійсних обставин справи, обраний вид забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру суд вважає обґрунтованим, так як арешт майна - це накладення заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна. Накладення арешту на майно має на меті обмеження особи у праві розпоряджатися таким майном і його застосування не призведе до невиправданого обмеження майнових прав власника, оскільки арештоване майно фактично зберігається у володінні та користуванні власника, а обмежується лише можливість розпорядитися ним.
Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 та у постанові Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі №643/15394/19.
Разом з тим, накладення арешту на нерухоме майно забезпечить реальний захист прав позивача у випадку прийняття рішення на його користь.
Одночасно слід зазначити, що забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення.
Цивільний процесуальний закон не зобов`язує при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення.
Зважаючи на викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а ухвала Коропського районного суду Чернігівської області від 16 грудня 2024 року скасуванню з прийняттям  постанови про часткове задоволення заяви про забезпечення позову.
Керуючись ст.ст. 258, 263, 374, 376 ч.1 п.4, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд, -
                                       П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Ухвалу Коропського районного суду Чернігівської області від 16 грудня 2024 року скасувати.
Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задовольнити частково.
Накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2980103174060, що на праві власності зареєстровано за ОСОБА_3 .
Позивач: ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_3 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ).
Відповідач: ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_4 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ).
Відповідач: ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_4 ; РНОКПП: НОМЕР_3 ).
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови складено 06 лютого 2025 року.
       
Головуючий:                                          Судді: