УХВАЛА
 
14 січня 2025 року
м. Київ
 
справа № 572/4834/23
провадження № 61-16358ск24
 
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Краснощокова Є. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , поданою адвокатом Майоровим Василем Олександровичем, на ухвалу Сарненського районного суду Рівненської області від 01 липня 2024 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 07 листопада 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про оспорювання батьківства,
ВСТАНОВИВ:
У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , в якій просить виключити відомості про нього, як батька дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з актового запису, складеного Оболонським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві 15 вересня 2015 року, актовий запис № 219.
Ухвалою Сарненського районного суду Рівненської області від 01 липня 2024 року провадження закрито на підставі пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України.
Ухвала мотивована тим, що існує рішення суду, постановлене з приводу спору між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. Помилковими є доводи позивача, що підстави позову є відмінними від попереднього позову, оскільки висновок експерта є доказом у цивільній справі, а не підставою позову. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.
Постановою Рівненського апеляційного суду від 07 листопада 2024 року ухвалу Сарненського районного суду Рівненської області від 01 липня 2024 року залишено без змін.
Постанова мотивована тим, що суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про закриття провадження у справі, так як ОСОБА_1 в обґрунтування позову вказав, що не може бути батьком дитини ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки в період зачаття, орієнтовно квітень 2008 року, був у відрядженні. Крім того, заявлено клопотання про проведення судової молекулярно-генетичної експертизи. Водночас з заочного рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 21 вересня 2021 року у справі № 572/603/20 вбачається, що позивач вже звертався до суду з цими ж вимогами. Ухвалою від 06 жовтня 2020 року судом призначена судова молекулярно-генетична експертиза. Листом від 04 грудня 2020 року директор ТОВ Медико-генетичного центру «Мама-Папа» повідомив про неявку позивача і відповідачки та про неоплату позивачем вартості експертизи, відповідно, ухвалу суду залишено без виконання. Отже, сторони, предмет і підстави двох позовів є тотожними. При цьому ініціювання позивачем судової експертизи, яка вже раніше призначалась, однак не була проведена через неявку сторін та не оплату позивачем, не свідчать про пред`явлення ним позову з інших підстав.
09 грудня 2024 року через підсистему «Електронний Суд» ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати судові рішення, справу направити для продовження розгляду.
Ухвалою Верховного Суду від 19 грудня 2024 року касаційну скаргу залишено без руху та встановлено строк, для подання до Верховного Суду підписаної касаційної скарги у новій редакції, у якій зазначити підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 ЦПК України підстави (підстав) та яка відповідає вимогам статті 392 ЦПК України, додати до неї копії скарги та доданих до неї матеріалів відповідно до кількості учасників справи, а також сплатити судовий збір.
На виконання вимог наведеної ухвали Верховного Суду від 19 грудня 2024 року ОСОБА_1 сплатив судовий збір та подав до Верховного Суду уточнену касаційну скаргу, у якій зазначив, що висновки судів попередніх інстанцій є неправильними, оскільки у цій справі підставою позову вказано проведення судової молекулярно-генетичної експертизи, що є відмінним від позову у справі № 572/603/20, в якій така експертиза не проведена.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 761/7978/15-ц (провадження № 14-58цс18) зазначено, що «необхідність застосування пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України зумовлена, по-перше, неприпустимістю розгляду судами тотожних спорів, в яких одночасно тотожні сторони, предмет і підстави позову, та, по-друге, властивістю судового рішення, що набрало законної сили (стаття 223 ЦПК України). За змістом наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно співпадають сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору». 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року в справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19) зазначено, що «підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається. Разом з тим не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права».
Суд зауважує, що формальне посилання на неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального праване може бути підставою для відкриття касаційного провадження на підставі абзацу другого частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права (частина перша статті 400 ЦПК України).
Аналіз змісту оскаржених судових рішень та уточненої касаційної скарги  ОСОБА_1 , яка за змістом є аналогічною первісній, свідчить про незгоду позивача із судовими рішеннями, проте не містить належного обґрунтування суті неправильного застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, а саме лише посилання на необхідність проведення судової молекулярно-генетичної експертизи, яка так само судом призначалась у справі № 572/603/20, проте не була проведена з вини позивача, не свідчить про обґрунтування підстав касаційного оскарження.
Відповідне невиконання вимог процесуального закону при поданні касаційної скарги унеможливлює вирішення питання про відкриття касаційного провадження у справі.
Згідно з частиною другою статті 127 ЦПК України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.
Оскільки скаржником вимоги ухвали Верховного Суду від 19 грудня 2024 року виконані частково, суд касаційної інстанції вважає за необхідне продовжити строк на усунення недоліків касаційної скарги.
Заявнику необхідно подати до Верховного Суду підписану касаційну скаргу у новій редакції, з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 ЦПК України підстави (підстав) та яка відповідає вимогам статті 392 ЦПК України, додати до неї докази надсилання її копії та копій доданих матеріалів іншим учасникам справи з урахуванням положень статті 43 цього Кодексу.
Керуючись статтями 127, 185, 260, 392, 393 ЦПК України 
УХВАЛИВ:
Продовжити  ОСОБА_1 строк для усунення недоліків касаційної скарги на ухвалу Сарненського районного суду Рівненської області від 01 липня 2024 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 07 листопада 2024 року, встановлений ухвалою Верховного Суду від 19 грудня 2024 року.
Встановити для усунення недоліків строк десять днів з дня вручення цієї ухвали.
У разі невиконання у встановлений строк вимог цієї ухвали, настануть наслідки передбачені статтею 393, 394 ЦПК України.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                      Є. В. Краснощоков