ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2025 року	Львів	Справа № 460/26598/23 пров. № А/857/11539/24	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді                                        Матковської З.М.
суддів-                                                            Гінди О.М., Ніколіна В.В.
розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 21 березня 2024 року у справі №460/26598/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Відділу державного нагляду (контролю) у Рівненській області Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови (головуючий суддя першої інстанції Нор У.М., час ухвалення - у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження, місце ухвалення м. Рівне, дата складання повного тексту рішення 21 березня 2024 року ),-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 ( далі – ОСОБА_1 ) звернулася до суду з позовом до Відділу державного нагляду (контролю) у Рівненській області Державної служби України з безпеки на транспорті (далі – відповідач), в якому просить: визнати протиправною та скасувати постанову про застосування адміністративного - господарського штрафу від 10.10.2023 №024226.
На обгрунтування позовних вимог зазначає, що відповідно до акту №021207 проведено перевірку з додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом від 19.09.2023, виявлено порушення, а саме: під час перевезення вантажів перевізник не забезпечив у водія протоколу перевірки та адаптації тахографа, наявність якого передбачена ст. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт». Зазначає, що 10.10.2023 винесено постанову, відповідно до якої на ОСОБА_1 накладено адміністративно-господарський штраф у розмірі 17000 грн. Вказує, що позивачка не може бути притягнена для відповідальності за ст. 60 Закону України «Про автомобільний транспорт», оскільки остання не є суб`єктом підприємницької діяльності. З документів, на підставі яких здійснювалося перевезення в день перевірки вбачається, що суб`єктом господарської діяльності зазначений приватний підприємець ОСОБА_2 . 
З огляду на вищезазначене та враховуючи, що позивач не має статусу автомобільного перевізника, а відповідно і не може бути суб`єктом відповідальності за порушення законодавства про автомобільний транспорт, просить суд позовні вимоги задовольнити.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 21 березня 2024 року у задоволенні позову відмовлено. 
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивачем подана апеляційна скарга, в якій зазначає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також неповно з`ясовано обставини справи, які мають істотне значення для правильного вирішення спору.
В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що акт про порушення, який був складений на місці зупинки транспортного засобу інспекторами не є документом на підставі якого особа є притягнутою до адміністративно-господарської відповідальності. Таким документом є постанова яка приймається керівником територіального органу Укртрансбезпеки. Позивачка зазначає, що була присутня на розгляді справи у територіальному органі Укртрансбезпеки, позивачкою було надано усі документи з змісту яких можна дійти висновку, що позивачка не є автомобільним перевізником, а тому твердження суду першої інстанції про те, що відповідач був позбавлений можливості встановити чи позивачка є автомобільним перевізником є помилковим. 
Відповідно до норм законодавства обов`язок і відповідальність щодо заповнення товаро-транспортної накладної покладається на замовника, а тому зазначення в товаро-транспортній накладній даних позивачки взагалі не залежать від її волі.
Позивачка вважає, що рішення суду першої інстанції має бути скасованим, оскільки позивачка не може бути притягнута до адміністративної відповідальності за порушення законодавства про автомобільний транспорт.
Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, залишити рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 21 березня 2024 року у справі №460/26598/23 без змін. 
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів виходить з наступного.
Судом встановлено та з матеріалів справи слідує, що згідно з направленням на рейдову перевірку від 15.09.2023 № 015746 ОСОБА_3 старший державний інспектор відділу державного нагляду (контролю) у Донецькій області було проведено перевірку транспортного засобу марки «Мерседес» з номерним знаком НОМЕР_1 , серія і номер свідоцтва про реєстрацію   НОМЕР_2 , водій ОСОБА_2 щодо дотримання Закону України «Про автомобільний транспорт».
За результатами перевірки посадовими особами складено акт №021207 від 19.09.2023, відповідно до якого виявлені наступні порушення: ст. 34 Закону України «Про автомобільний транспорт», п. 6.1 Положення, затвердженого наказом МТЗУ №340, Інструкції затвердженої наказом МТЗУ №385, під час перевезення вантажу автомобільний перевізник не забезпечив наявності у водія протоколу перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу, наявність якого передбачена вимогами ст. 39, 48 Закону України «Про автомобільний транспорт».
Справу передали за належністю до Відділу державного нагляду (конторолю) у Рівненській області Державної служби України з безпеки на транспорті.
10.10.2023 виконуючий обов`язки начальника Відділу державного нагляду (конторолю) у Рівненській області за результатами розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт, прийнято постанову №024226 про застосування до адміністративно-господарського штрафу за порушення абз.15 ч. 1 ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт» у розмірі 17000 грн.
Не погодившись із постановою про застосування адміністративно-господарського штрафу позивач звернувся до суду з даним позовом.
Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову з тих підстав, що законодавець чітко встановив обов`язок водія надати при перевірці відповідному державному органу тахокарти у визначеній кількості (29 штук), (а також Бланки підтвердження діяльності в разі відсутності тахокарт), а перевізників - забезпечити їх наявність у водія. Оскільки під час проведення рейдових перевірок у водіїв були відсутні документи, визначені ч.4 ст.48 Закону №2344-ІІІ, то наявні правові підстави для застосування до позивача штрафу в сумі 17000 грн в усіх трьох випадках згідно з вимогами абз.3 ч.1 ст.60 Закону №2344-ІІІ.
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального права та обставинам справи з огляду на наступне.
Засади організації та діяльності автомобільного транспорту визначає Закон України «Про автомобільний транспорт» від 05.04.2001 №2344-III (далі- Закон №2344-III).
Статтею 6 вказаного Закону встановлено, що державному контролю підлягають усі транспортні засоби українських та іноземних перевізників, що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів і вантажів на території України. Державний контроль автомобільних перевізників здійснюється шляхом проведення планових, позапланових і рейдових перевірок. Державний контроль за додержанням суб`єктами господарювання, які провадять діяльність у сфері автомобільного транспорту, вимог законодавства про автомобільний транспорт, норм та стандартів законодавчо регульованої сфери, що визначають організацію перевезення пасажирів і вантажів автомобільним транспортом здійснює урядовий орган державного управління з питань контролю на автомобільному транспорті. 
Згідно з абзацом третім частини першої статті 60 Закону №2344-III за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 вказаного Закону, - штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. 
З наведеного можна сформувати висновок про те, що суб`єктом вчинення господарського правопорушення, передбаченого абзацом третім частини першої статті 60 Закону №2344-III  є автомобільний перевізник. 
Згідно з понятійним апаратом Закону №2344-III автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції під час перевірки водієм було надано товарно – транспортну накладну від 19.09.2023 ААК №51, в якій зазначено, що автопідприємством є ФОП ОСОБА_1 , водій ОСОБА_2 , вид перевезення вантажне замовник ТОВ «Газотрон Спектр».
Позивач у позовній заяві стверджує, що у спірних правовідносинах не є автомобільним перевізником, позаяк вона, не здійснювала перевезення, бо не є фізичною особою – підприємцем.
Колегія суддів звертає увагу позивачки на те, що водієм під час рейдової перевірки посадовим особам було надано товарно-транспортну накладну, в яких автопідприємством зазначено саме ФОП ОСОБА_1 .
Щодо обґрунтованості встановленого порушення, суд апеляційної інстанції зазначає таке. 
Згідно з ст. 48 Закону №2344-III автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення. 
Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є: 
- для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством;
- для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.
З цього можна зробити висновок, що стаття 48 Закону №2344-III не містить виключного переліку документів для здійснення внутрішніх перевезень вантажів, а тому у розумінні правової доктрини є нормою банкетного характеру. 
Відповідно до статті 18 Закону №2344-III з метою організації безпечної праці та ефективного контролю за роботою водіїв транспортних засобів автомобільні перевізники зобов`язані, серед іншого, організовувати роботу водіїв транспортних засобів, режими їх праці та відпочинку відповідно до вимог законодавства України. 
Контроль за роботою водіїв транспортних засобів має забезпечувати належне виконання покладених на них обов`язків і включає організацію перевірок режимів їх праці та відпочинку, а також виконання водіями транспортних засобів вимог цього Закону та законодавства про працю. 
Положення щодо режимів праці та відпочинку водіїв транспортних засобів визначається законодавством. 
Так, Наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 07.06.2010 № 340 затверджено Положення про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів (далі Положення №340), яке розроблено відповідно до Конвенції Міжнародної організації праці 1979 року № 153 про тривалість робочого часу та періоди відпочинку на дорожньому транспорті, Регламенту (ЄС) № 561/2006 Європейського Парламенту та Ради від 15 березня 2006 року про гармонізацію відповідного соціального законодавства, що регулює відносини в галузі автомобільного транспорту та вносить зміни до Регламентів Ради (ЄЕС) № 3821/85 та (ЄС) № 2135/98 і скасовує Регламент Ради (ЄЕС) № 3820/85, Європейської угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення (ЄУТР). 
Відповідно до нормативних визначень Положення №340, які наведені у пункті 1.5 розділу I: 
- автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи/та вантажів транспортними засобами (далі — Перевізник);
- відпочинок - безперервний період часу, який водій може використовувати на свій розсуд;
- змінний період керування - сумарна тривалість періодів керування за робочий день (зміну);
- змінна перерва - сумарна тривалість перерв за робочий день (зміну), період, протягом якого водій не керує автомобілем та не виконує іншої роботи і який використовується для відпочинку;
- робоча зміна - період роботи водія відповідно до графіка змінності (зміна), який може бути як безперервним, так і розділеним на частини;
- робочий час водія - час, протягом якого водій зобов`язаний виконувати свої обов`язки, визначені трудовим договором і правилами внутрішнього трудового розпорядку;
- тахограф - обладнання, призначене для встановлення на транспортних засобах для показу та реєстрації в автоматичному чи напівавтоматичному режимі інформації про рух таких транспортних засобів та про певні періоди роботи їх водіїв.
У пункті 6.1 Положення №340 передбачено, що вантажні автомобілі з повною масою понад 3,5 тонн повинні бути обладнані діючими та повіреними тахографами. 
Водії зберігають записи щодо режиму праці та відпочинку протягом робочої зміни та 28 днів з дня її закінчення. 
Згідно з положеннями пункту 3.3 розділу IІІ Інструкції з використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільному транспорті, затвердженої  Наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 24.06.2010 № 385  (далі  Інструкція №385), водій транспортного засобу, обладнаного тахографом: забезпечує правильну експлуатацію тахографа та управління режимами його роботи відповідно до інструкції виробника тахографа; своєчасно встановлює, змінює і заповнює тахокарти та забезпечує їх належне зберігання; використовує тахокарти (у разі використання аналогового тахографа) або у разі використання цифрового тахографа - особисту картку водія кожного дня, протягом якого керував транспортним засобом; має при собі: протокол про перевірку та адаптацію тахографа до транспортного засобу; заповнені тахокарти у кількості, що передбачена ЄУТР, або картку водія чи роздруківку даних роботи тахографа у разі обладнання транспортного засобу цифровим тахографом; у разі несправності або пошкодження аналогового тахографа своєчасно записує від руки дані щодо режиму роботи та відпочинку на зворотному боці тахокарти, де нанесена сітка з відповідними графічними позначками, інформує про це відповідну посадову особу перевізника, з яким водій перебуває у трудових відносинах (для найманих водіїв); у разі несправності або пошкодження цифрового тахографа або картки до нього своєчасно записує від руки дані щодо режиму роботи та відпочинку на зворотному боці аркуша, призначеного для роздруківки даних, що використовують у даному тахографі, та забезпечує належне зберігання таких записів. 
Пунктом 3.5 розділу IІІ Інструкції №385 встановлено, що перевізники забезпечують водіїв, які відправляються в рейс, необхідною кількістю тахокарт або паперу для роздруківки даних, що відповідають типу тахографа (аналоговий, цифровий); зберігають інформацію, отриману за допомогою тахографа, кожного водія протягом 12 місяців з дати останнього запису, а протоколи перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу, свідоцтва про повірку - протягом одного року з дати закінчення терміну їх дії. 
Відповідно до пункту 3.6 розділу IІІ Інструкції №385 перевізники забезпечують належну експлуатацію тахографів та транспортних засобів з установленими тахографами та згідно з вимогами ЄУТР здійснюють періодичні інспекції, які включають перевірку: наявності у водіїв транспортних засобів тахокарт у кількості, визначеній пунктом 3.3 цього розділу, або наявності та чинності картки для цифрового тахографа; строків зберігання відповідної інформації, отриманої за допомогою тахографа, протоколів перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу та повірки тахографа.
Аналіз вказаних положень Інструкції №385 дає підстави для висновку, що водії транспортних засобів, обладнаних тахографами, зобов`язані мати при собі, зокрема, заповнені тахокарти у кількості, що передбачена ЄУТР, або картку водія чи роздруківку даних роботи тахографа у разі обладнання транспортного засобу цифровим тахографом. 
Колегія суддів бере до уваги, що 20 вересня 2010 року набула чинності Поправка № 6 до ЄУТР, прийнята Робочою групою з автомобільного транспорту КВТ ЄЕК ООН (S.С.1) на 103-й сесії (м. Женева, 29-31 жовтня 2008 року), яка має на меті приведення ЄУТР у відповідність із законодавством, введеним у дію у Європейському Союзі (постанова Європейського Союзу від 15 березня 2006 року №561/2006) в частині періодів керування та відпочинку професійних водіїв, з тим, щоб забезпечити гармонізацію цих двох систем правил та безпеку дорожнього руху. 
Відповідно до вказаної поправки до ЄУТР, з 20 грудня 2010 року водії мають пред`являти посадовим особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті, реєстраційні листки за кожен поточний день та попередні 28 календарних днів, тобто 29 тахокарт чи індивідуальних реєстраційних листків. 
При цьому законодавець чітко встановив обов`язок водія при перевірці надати посадовим особам, уповноваженим здійснювати контроль на автомобільному транспорті, тахокарти у визначеній кількості (29 штук) або бланк підтвердження діяльності (в разі відсутності тахокарт), а автомобільного перевізника забезпечити їх наявність у водія. ,
Уповноважені особи мають право перевіряти наявність вказаних документів під час здійснення як міжнародних, так і внутрішніх перевезень. 
Непред`явлення вказаних документів під час проведення перевірки свідчить про порушення законодавства про автомобільний транспорт, що має наслідком для застосування санкцій, визначених статтею 60 Закону №2344-III. 
Так відповідно до абзацу третього статті 60 Закону №2344-ІІІ за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48цього Закону, - штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
До матеріалів справи позивачем долучено Свідоцтво про державну реєстрацію фізичної особи – підприємця ОСОБА_2 .
Також зазначають, що перевезення вантажу під час перевірки здійснювалося саме ПП Карпінський М.М., що підтверджується договором від 15.09.2023 про надання транспортних послуг між Карпінським М.М. та ТОВ «Газотрон Спектр».
Також дане твердження підтверджується актом від 19.09.2023 №4 про здачу – прийняття робіт (надання послуг) між між ОСОБА_2 та ТОВ «Газотрон Спектр».
20.09.2023 на підставі акту від 19.09.2023 №4 здійснено розрахунок між ТОВ «Газотрон Спектр» та ОСОБА_2 , що підтверджується історією по картковому рахунку з 01.04.2023 по 30.09.2023 що знаходь в матеріалах справи.
Вірно зазначено судом першої інстанції, що  даних документів під час перевірки позивачем надано не було.
Як вбачається з тахокарти водія записів, щодо відпочинку зазначено не було.
Так, жодних доказів того, що водієм транспортного засобу, які перевірялися під час перевірок, посадовим особам Укртрансбезпеки було надано протоколи повірки та адаптації тахографа,  матеріали справи не містять і судом не встановлено.
Позивачем не доведено належними і достатніми доказами відсутність виявлених відповідачем порушень вимог законодавства про автомобільний транспорт.
Також, судом першої інстанції було звернуто увагу позивача, що в акті перевірки відсутні будь-які заперечення чи пояснення водіїв щодо встановлених порушень.
Суд апеляційної інстанції враховує висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 01.06.2023 у справі № 640/39442/21 про те, що автомобільний перевізник має використовувати транспортний засіб для перевезення вантажу на законних підставах. Проте автомобільним перевізником є той, хто за умовами договору (із замовником) про перевезення вантажу надає відповідну послугу (статті  33,  50 Закону № 2344-III), а не власник/користувач транспортного засобу. Не без того, що надання цієї послуги може передбачати використання (на законних підставах) транспортного засобу, який належить іншій особі, але ця обставина не змінює правового статусу перевізника в цих правовідносинах, особливо, коли йдеться про застосування відповідальності, передбаченої абзацом чотирнадцятим частини першої  статті 60 Закону № 2344-ІІІ. Тому автомобільний перевізник не може визначатися тільки на підставі реєстраційних документів на транспортний засіб (адже такі дані не завжди можуть збігатися). 
Також Верховний Суд у постанові від 12.10.2023 (справа №280/3520/22) виснував наступне: «відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт, передбачена абзацом 3 частини першої  статті 60 Закону № 2344-III, застосовується до автомобільних перевізників, а не до власників транспортного засобу, яким перевозиться вантаж. Автомобільний перевізник не може визначатися тільки на підставі реєстраційних документів на транспортний засіб, адже такі дані не завжди можуть співпадати». 
Суд апеляційної інстанції наголошує, що приписами частини першої статті 60 Закону №2344-III чітко визначено, що за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи, зокрема, за надання послуг з перевезень пасажирів та вантажів без оформлення документів, перелік яких визначений статтями 39 та 48 цього Закону. Тобто, положеннями Закону №2344-III встановлено, що відповідальність за порушення, зокрема, статті 48 цього Закону, несе автомобільний перевізник. 
Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 01 лютого 2024 року у справі №600/3906/22-а. 
За таких обставин суд визнає обґрунтованими твердження відповідача про те, що позивач здійснював перевезення вантажів без оформлення усіх документів, які передбачені для автомобільного перевізника статтею 48 Закону №2344-ІІІ, а тому допустив порушення законодавства про автомобільний транспорт і до нього правомірно на підставі абзацу третього частини першої статті 60 Закону №2344-ІІІ застосована санкція у вигляді штрафу у розмірі 17000,00 грн.
Як уже зазначалося судом першої інстанції, що до матеріалів справи позивачем долучено Свідоцтво про державну реєстрацію фізичної особи – підприємця ОСОБА_2 .
Також зазначають, що перевезення вантажу під час перевірки здійснювалося саме ПП ОСОБА_2 , що підтверджується договором від 15.09.2023 про надання транспортних послуг між ОСОБА_2 та ТОВ «Газотрон Спектр».
Також дане твердження підтверджується актом від 19.09.2023 №4 про здачу – прийняття робіт (надання послуг) між між ОСОБА_2 та ТОВ «Газотрон Спектр».
20.09.2023 на підставі акту від 19.09.2023 №4 здійснено розрахунок між ТОВ «Газотрон Спектр» та ОСОБА_2 , що підтверджується історією по картковому рахунку з 01.04.2023 по 30.09.2023 що знаходь в матеріалах справи.
Однак, даних документів під час перевірки позивачем надано не було.
Під час рейдової перевірки водієм було надано посадовим особам товарно-транспортну накладну, в якій автопідприємством зазначено саме ФОП ОСОБА_1 , жодних доказів того, що водієм транспортного засобу, які перевірялися під час перевірок, посадовим особам Укртрансбезпеки було надано протоколи повірки та адаптації тахографа,  матеріали справи не містять і судом не встановлено.
Отже вірним є висновок суду першої інстанції, що під час проведення рейдових перевірок у водіїв були відсутні документи, визначені ч.4 ст.48 Закону №2344-ІІІ, то наявні правові підстави для застосування до позивача штрафу в сумі 17000 грн. в усіх трьох випадках згідно з вимогами абз.3 ч.1 ст.60 Закону №2344-ІІІ.
Підсумовуючи викладене, суд апеляційної інстанції робить висновок про те, що оскаржена постанова відповідає критеріям правомірності рішень суб`єктів владних повноважень, викладеним у частині другій статті 2 КАС України, тому є правомірною та не підлягає скасуванню. 
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається. 
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29). 
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. 
Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. 
Приведені в апеляційні скарзі доводи, висновку суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними. 
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
За таких підстав апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не знаходить. 
Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати перерозподілу не підлягають.
Керуючись статтями 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 21 березня 2024 року у справі №460/26598/23 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	З. М. Матковська 	
судді	 	О. М. Гінда 	
 	 	В. В. Ніколін