Справа № 138/1567/24 
Провадження № 33/801/131/2025
Категорія: 156 
Головуючий у суді 1-ї інстанції Савкова І. М.
Доповідач: Сало Т. Б.

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2025 року                                                                                  м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд, суддя Сало Т.Б., за участі захисника особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1  - адвоката Заболотної Ганни Валеріївни, розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1  на постанову Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 12 грудня 2024 року в справі про притягнення  ОСОБА_1  до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП,
встановив:
Постановою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 12 грудня 2024 року  ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1 000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 (сімнадцять тисяч) гривень в дохід держави з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік. Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір в розмірі 605 (шістсот п`ять) гривень 60 копійок.
Не погодившись із вказаною постановою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.
У скарзі зазначає, що йому не було роз`яснено його права, передбачені ст.268 КУпАП, в тому числі і право користуватися правничою допомогою адвоката. У діях поліцейських вбачається провокація, оскільки вони його не зупиняли. Під час перепаркування транспортного засобу поліцейські стояли у дворі і у поліцейського Шведи О.В. в руках знаходилися його документи, що вказує на ту обставину, що він вже спілкувався із вказаним поліцейським і надав йому свої документи. Поліцейський не вручав йому письмове направлення на медичний огляд до закладу охорони здоров`я. Наслідки відмови від проходження огляду на стан сп`яніння йому не роз`яснювалися та що така відмова є окремим видом адміністративного правопорушення.
Дослідивши матеріали справи, заслухавши адвоката Заболотну Г.В., яка підтримала апеляційну скаргу із зазначених у ній підстав, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, з огляду на наступне.
У ст. 280 КУпАП зазначено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ААД №053556, складеного інспектором СРПП Могилів-Подільського РВП лейтенантом поліції Шведою О.В., 19 травня 2024 року о 09 год. 35 хв. в м.Могилів-Подільському по вул. Ставиській, 33, водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом «Mercedes-Benz Е270», д.н.з.  НОМЕР_1 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота; порушення мови; порушення координації рухів. Від проходження медичного огляду на стан алкогольного сп`яніння у встановленому порядку водій відмовився. Вказаними діями  ОСОБА_1 порушив вимоги п.2.5 Правил дорожнього руху, за що відповідальність передбачена ч. 1 ст. 130 КУпАП (а.с.3).
У пункті 2.5 Правил дорожнього руху України зазначено, що водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного сп`яніння.
Частиною першою статті 130 КУпАП передбачено відповідальність, в тому числі, за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння.
Визнаючи ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, суд першої інстанції виходив з того, що його вина доведена матеріалами справи, а саме: протоколом про адміністративне правопорушення серії ААД №053556 від 19 травня 2024 року; направленням на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 19 травня 2024 року; актом огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів; диском з відеофайлом нагрудної камери поліцейського.
Однак, апеляційний суд не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він зроблений судом за неповного з`ясування обставин даної справи, без аналізу та наданню оцінки усім доказам у справі, які суд приєднав до справи.
Як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 зазначав про те, що він не керував транспортним засобом та не був зупинений працівниками поліції, а лише на їх вимогу перепаркував транспортний засіб з одного місця в інше в межах двору будинку, і на думку останнього, такі дії поліцейських були провокаційними.
Відповідно до ст. 280 КУпАП, суд при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати найголовніше - чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом (ст. 245 КУпАП).
Всі обставини у справі про адміністративне правопорушення встановлюються на підставі доказів.
Доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи (ч. 1 ст. 251 КУпАП). 
Для притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП доведенню підлягає як факт керування особою транспортним засобом, так і факт її відмови від проходження огляду на стан сп`яніння.
У п. 27 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» від 23.12.2005 №14 судам роз`яснено, що керування транспортним засобом слід розуміти як виконання функцій водія під час руху такого засобу або інструктора-водія під час навчання учнів-водіїв, незалежно від того, керує особа транспортним засобом, який рухається своїм ходом чи за допомогою буксирування. Для притягнення до відповідальності за ст. 130 КУпАП не має значення, протягом якого часу особа, яка перебуває у стані сп`яніння чи під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції, керувала транспортним засобом. Правопорушення вважають закінченим з того моменту, коли він почав рухатись.
Апеляційний суд при перегляді справи дослідив всі докази у справі, в тому числі ті докази, зміст яких суд розкрив у постанові, але не надав їм оцінки, а відтак, не зважав на них.
При наявності позиції (лінії) захисту, в обґрунтування якої надаються докази, законність дій працівників поліції переглядаються через призму доводів захисту.
В даному випадку, суд першої інстанції прийшов до висновку про наявність вини ОСОБА_1 у вчиненні інкримінуємого йому правопорушення через доведеність такої. При цьому суд в основу такого висновку поклав поведінку ОСОБА_1 , яка виразилась у відсутності з його боку будь-яких зауважень при складанні протоколу та в самому протоколі, а також відсутність жодних пояснень щодо незгоди з діями працівників поліції з приводу незаконного притягнення його до відповідальності. 
Основною позицією сторони захисту було те, що працівники поліції спровокували ОСОБА_1 сісти в автомобіль, щоб останній перепаркував його з одного місця в інше в межах двору будинку. 
Апеляційний суд зважає на те, що з метою підтвердження такої позиції, стороною захисту було заявлене клопотання про виклик та допит в судовому засіданні двох свідків, і дане клопотання було задоволено судом.
Свідок ОСОБА_2 , яка є тіткою ОСОБА_1 пояснила, що того дня біля 9:40 їй зателефонував сусід, ОСОБА_3 , і попросив забрати авто, так як воно заважало. Працівники поліції з`ясовували у ОСОБА_1 чи належить йому автомобіль та попросили відігнати. Вже після того, як ОСОБА_1 перепаркував автомобіль, його повідомили, що від нього чути запах алкоголю. Свідок вважає, що працівники поліції навмисно сказали ОСОБА_1 перепаркувати авто, тим самим спровокували його сісти за кермо.
Свідок ОСОБА_3 , 1957 року народження, проживаючий в тому ж будинку, що і свідок ОСОБА_2 , повідомив, що того дня вранці вийшов на вулицю, і побачив, що авто ОСОБА_1 було припаркованим біля третього під`їзду. Автомобіль поліцейських припарковано позаду. Працівники поліції попросили його зателефонувати водію, щоб той забрав авто.
Суд першої інстанції також задовольнив клопотання про виклик поліціанта, який складав протокол про адміністративне правопорушення – ОСОБА_4 .. Як встановлено, ОСОБА_4 , після неодноразових викликів, до суду так і не з`явився.
Отже, в наявності є свідки, пояснення яких не протирічать одне одному, і навіть, одні доповнюють інші. Пояснення поліціанта по суті обставин того дня в матеріалах справи не має, так само, як і нема у справі рапортів.
За відсутності пояснень та рапорту поліціанта(ів), показання свідків, які попереджені про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивих свідчень, сприймаються як правдиві.
На противагу позиції захисту, в матеріалах справи є лише один відеозапис з нагрудної камери одного із поліціантів. 
З відеозапису, зробленого цією камерою, безсумнівно вбачається, що ОСОБА_1 перепарковує своє авто на єдине вільне місце біля під`їзду будинку, рухаючись заднім ходом вивертаючи при цьому руль вліво. Такий маневр робився спокійно, без поспіху.
На відео видно, що в руках одного із поліціантів на момент перепаркування авто, вже знаходяться документи на автомобіль: технічний паспорт та права ОСОБА_1 . Отже, це підтверджує факт того, що спочатку було спілкування поліціантів з ОСОБА_1 за невідомих обставин, під час якого ОСОБА_1 передав останнім свої документи, після чого, поліціант спостерігає та чекає поки ОСОБА_1 завершить маневр.
За яких обставин та з приводу чого було першочергове спілкування поліціанта з ОСОБА_1 , суду невідомо (хоча працівник поліції міг би пояснити це в суді).
В продовження, на відео видно, як поліціант, після того, як ОСОБА_1 припаркував авто, спочатку оглядає багажник, потім салон автомобіля, а вже після цього, одразу пропонує ОСОБА_1 пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння на місці або в лікарні. При цьому, він не ставить ОСОБА_1 жодних питань по суті висунутого йому правопорушення, не зазначає усно суть звинувачень (час, місце та спосіб скоєного). Після такої пропозиції, іншим поліціантом вказується, що у ОСОБА_1 різкий запах алкоголю з порожнини рота, що є ознакою (чого?), і теж повторив наслідки відмови – автоматично буде складено протокол за відмову від проходження медичного огляду. Апеляційний суд звертає увагу на те, що поліціанти, вказуючи на автоматичне складення проколу про адміністративне правопорушення, не роз`яснюють останньому причини (підстави) такої пропозиції і з якими діями останнього така пропозиція пов`язана.
З відео не можливо встановити, чи їхали поліціанти за автомобілем ОСОБА_1 до заїзду в подвір`я, чи зупиняли вони його, а тому встановити з яких причин поліціанти опинились в подвір`ї будинку, не можливо.
Викликає сумнів в законності складення протоколу той факт, що в дворі будинку службовий автомобіль поліції був з вимкненими проблисковими маячками. Як пояснив редакції інтернет-газети «Вінниця.info» начальник патрульної поліції м. Вінниці Редван Усеінов, «коли машина патрулює, вона завжди з проблисковими маячками. Коли машина стоїть, патрульні можуть інколи їх вимкнути, наприклад, якщо в них перерва, або якщо вони на якомусь заході в будівлі. Коли машина в русі, вона завжди з проблисковими маячками. Також вимикають маячки, якщо наприклад, по гарячим слідах потрібно знайти грабіжника. Або коли, наприклад, в місті план «Перехоплення» машини, яку викрали. То тоді ми теж працюємо без маячків. Тобто в кримінальних правопорушеннях ми вимикаємо проблискові маячки, коли ведемо, якусь оперативну роботу, грабіж, розбій, угон… У всіх інших випадках ми завжди працюємо з проблисковими маячками».
В даному випадку жодної обставини, про які згадував у своїх коментарях керівник поліції, судом не встановлено через відсутність беззаперечних доказів.
Апеляційний суд приходить до висновку, що жодного достовірного доказу на підтвердження факту керування ОСОБА_1 транспортним засобом (що в обов`язковому порядку повинно бути доведеним при розгляді такої категорії справ), не має. Факт перепаркування автомобіля на вимогу поліціантів, не можна ототожнювати з фактом керування в класичному розумінні цього поняття, а відтак, виключає наявність вини (умислу чи необережності) особи в скоєнні адмінправопорушення. Наявність такої вимоги підтверджується показаннями допитаних в судовому засіданні свідків, і не спростованні поясненнями поліціантів (через неявку до суду).
Так само, вимогою поліції про перепаркування авто не може бути замінено поняття «зупинка на місці».
Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях, зокрема, у справах «Кобець проти України» від 14.02.2008, «Берктай проти Туреччини» від 08.02.2001, «Леванте проти Латвії» від 07.11.2002 неодноразово вказує, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумпцій.
Враховуючи всі встановлені обставини та докази, якими вони підтверджуються у цій справі, на думку апеляційного суду є вірогідними твердження апелянта про створення поліціантами «штучного» адміністративного правопорушення, яке ставлять в провину ОСОБА_1 , а саме, ті, що в той день ОСОБА_1 вийшов з будинку для того, щоб перепаркувати автомобіль на прохання сусіда (чи поліціанта), і після спілкування з поліціантами, які взяли в нього документи, на їх вимогу, перепаркував машину, і цим самим поліціанти створили ситуацію, у якій ОСОБА_1 виступав керманичем, який був з ознакою алкогольного сп`яніння. 
У даній справі є багато протирічь і багато «недоказаного», що в свою чергу породжує сумніви, а в деяких випадках припущення, що суперечить вимогам ч.2 ст.7 КУпАП - провадження в справах про адміністративні правопорушення повинно здійснюватися на основі суворого додержання законності.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що деякі справи про адміністративні правопорушення за своєю суттю мають кримінальний характер та повністю підпадають під гарантії ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п.п. 21-22 рішення у справі Надточій проти України, п. 33 рішення у справі Гурепка проти України). Тому, при розгляді справи про адміністративне правопорушення слід зважати на норми кримінального процесуального закону, зокрема, те, що обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 3 ст. 373 КПК України).
Європейський суд з прав людини у рішенні від 5 лютого 2008 року у справі «Раманаускас проти Литви» зазначив, що провокація злочину має місце, коли поліцейські або особи, які діють за їх вказівками не обмежуються пасивним розслідуванням, а з метою встановлення злочину, тобто порушення справи та здобуття доказів, впливають на суб`єкта, схиляючи його до вчинення злочину, який у іншому разі не був би вчинений. 
Суспільний інтерес не може виправдовувати використання доказів, отриманих за допомогою провокації. У даній справі, на думку апеляційного суду, мала місце провокація вчинення правопорушення, тобто схиляння суб`єкта до певних протиправних дій з метою подальшого їх виявлення та порушення питання адміністративного переслідування, що виключає вину особи, яку притягують до відповідальності.
Позиція суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_1 , яка базується лише на тому, що останній нічого не заперечував та не висловлював зауважень з приводу дій поліції, є неправильною, адже, по-перше, право мовчати і не надавати пояснення щодо себе передбачене Конституцією України (стаття 63), по-друге, модель спілкування поліціантів з ОСОБА_1 була у формі «питання-відповідь» (хоча питань по суті адміністративного правопорушення останньому не ставили). А запис в протоколі в графі «пояснення особи…» «надам у суді» зроблений ОСОБА_1 як один із варіантів, запропонованих поліціантом.
Склад адміністративного правопорушення передбачає наявність об`єктивних і суб`єктивних ознак в наявності яких має переконатись посадова особа, яка складає відповідний протокол про адміністративне правопорушення. Відсутність хоча б однієї ознак означає відсутність складу адміністративного правопорушення в цілому.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, провадження не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.
Зважаючи на вищезазначене, постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню, а провадження у справі закриттю у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Керуючись ст. 247, 294 КУпАП,
постановив:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  задовольнити. 
Постанову Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 12 грудня 2024 року в справі про притягнення  ОСОБА_1  до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, скасувати, провадження у справі закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.
Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Т.Б. Сало