ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 січня 2025 р.	Справа № 520/19542/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Макаренко Я.М.,
Суддів: Перцової Т.С. ,  Жигилія С.П. ,
за участю секретаря судового засідання Кругляк М.С.

          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 24.10.2024, головуючий суддя І інстанції: Біленський О.О., м. Харків, 61022,  по справі № 520/19542/24
за позовом           ОСОБА_1      
до         Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області,         Державної міграційної служби України                    
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі-позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Державної міграційної служби України та Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, в якому просить суд:
- скасувати рішення Державної міграційної служби України від 14.06.2024 №06-24;
- скасувати наказ Головного Управління Державної міграційної служби України у Харківській області від 12.02.2024 №4 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
- зобов`язати Головне Управління Державної міграційної служби України у Харківській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення про визнання біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту, стосовно ОСОБА_1 .
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2024 р. по справі №520/19542/24 в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову, якою позовні вимоги задовольнити. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на те, що позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, однак, оцінка обґрунтованості та реальності наведених заявником побоювань стати жертвою переслідувань в країні своєї громадянської належності, повинна здійснюватися міграційними органами вже на стадії після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 
Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь обставин справи, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги  та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що вимоги апеляційної скарги позивача підлягають  задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що  ОСОБА_1 28.10.2020 перетнув державний кордон України у пункті пропуску "Нові Яроловичі" Чернігівського району Чернігівської області, після чого приїхав до м. Харкова.
07.12.2020 ОСОБА_1 звернувся до ГУ ДМС в Харківській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Наказом ГУ ДМС в Харківській області від 07.12.2020 №392 прийнято рішення про розгляд вказаної заяви та документування заявника довідкою про звернення за захистом в Україні №012059.
Наказом ГУ ДМС в Харківській області від 24.12.2020 №414 прийнято рішення про оформлення документів ОСОБА_1 для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та відповідно до ч. 8 ст. 9 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011 №3671-VІ (далі - Закон №3671-VІ), у зв`язку з виникненням сумнівів щодо дійсності поданого заявником паспорта громадянина Республіки Білорусь № НОМЕР_1 , останній було направлено до Управління Служби безпеки України в Харківській області.
Указом Президента України №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ, у зв`язку із повномасштабною збройною агресією зі сторони російської федерації, 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан, у зв`язку з чим заява ОСОБА_1 не була розглянута.
09.06.2022 ОСОБА_1 звернувся до ГУ ДМС в Харківській області із заявою про продовження строку дії його довідки про звернення за захистом в Україні, строк дії якої закінчився 24.03.2022. В подальшому строк дії вказаної довідки продовжувався кожні три місяці (останнє продовження - до 24.12.2022).
27.09.2022 ОСОБА_1 звернувся до ГУ ДМС в Харківській області із заявою про припинення розгляду його заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій повідомив про намір залишити територію України.
У зв`язку з відсутністю відповіді Управління Служби безпеки України на запит ГУ ДМС в Харківській області щодо перевірки дійсності паспорта заявника, та необхідністю його повернення останньому у зв`язку з припиненням розгляду його заяви, у вересні 2022 року до вказаної служби було надіслано відповідний запит.
07.10.2022 до ГУ ДМС в Харківській області надійшов лист Управління Служби безпеки України в Харківській області від 06.10.2022, в якому повідомлено, що паспорт ОСОБА_1 втрачено у зв`язку із збройною агресією російської федерації на територію України та завданням ракетно-бомбових ударів по Управлінню Служби безпеки України в Харківській області.
Керуючись ч. 13 ст. 9 Закону №3671-VІ, пунктом 5.3 розділу V Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07.09.2011 №649, враховуючи клопотання ОСОБА_1 від 27.09.2022, наказом ГУ ДМС в Харківській області від 11.10.2022 №52 прийнято рішення про припинення розгляду заяви від 07.12.2020 та підготовлено лист про втрату паспорта заявника.
12.10.2022 ОСОБА_1 повернув розписку про зберігання у ГУ ДМС у Харківській області його паспорта, яку він отримав у день звернення за захистом, а також отримав лист ГУ ДМС в Харківській області від 11.10.2022 про втрату його паспорта. При цьому у розписці 12.10.2022 власноручно зазначив, що претензій до ГУ ДМС у Харківській області не має.
13.10.2022 рішенням прикордонної служби 4 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби " ІНФОРМАЦІЯ_1 " (тип А), на підставі ч. 1 ст. 8 Закону України "Про прикордонний контроль", заявнику відмовлено у перетині державного кордону України з причини відсутності дійсного паспортного документа.
22.12.2022 ОСОБА_1 звернувся до ГУ ДМС в Харківській області із заявою від 22.12.2022, в якій він знов виявив намір отримати міжнародний захист. За результатами розгляду звернення, ГУ ДМС в Харківській області надано відповідь від 26.12.2022, яку ОСОБА_1 отримав нарочно ІНФОРМАЦІЯ_2 .
У січні 2023 року позивач звернувся до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини з повідомленням про порушення його прав та свобод як шукача захисту з боку ГУ ДМС у Харківській області, а саме не прийняття його заяви від 22.10.2022 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до Закону.
Листом Державної міграційної служби України від 31.01.2023 Уповноваженому Верховної Ради України з прав людини надано відповідь та останнім рекомендовано позивачу повторно звернутись за захистом.
У березні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до ГУ ДМС у Харківській області.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 06.06.2023 у справі №520/4934/23, яке постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 19.12.2023 залишено без змін, адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, яка полягає у неприйнятті рішення щодо прийняття заяви громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту або про відмову в прийнятті заяви громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у порядку, визначеному Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затвердженими наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 №649, зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 за №1146/19884.
Зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області прийняти рішення щодо прийняття заяви громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту або про відмову в прийнятті заяви громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у порядку визначеному Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затвердженими наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 №649, зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 за №1146/19884.
В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.
На виконання рішення суду наказом ГУ ДМС в Харківській області від 23.01.2024 №1 заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту прийнято до розгляду, заявник документований довідкою про звернення за захистом в Україні №012434.
За результатом розгляду заяви 12.02.2024 ГУ ДМС в Харківській області оформлено Висновок щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 , справа №2024КН0001.
Підставою прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянину Республіки Білорусь ОСОБА_1 у Висновку зазначено відсутність умов, передбачених п. 1 чи п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону №3671-VI, відповідно до ч. 6 ст. 8 Закону №3671-VI, оскільки заява ОСОБА_1 є очевидно необґрунтованою.
12.02.2024 ОСОБА_1 направлено Повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №1 на підставі наказу №4 від 12.02.2024.
Не погоджуючись із вказаною відмовою, ОСОБА_1 звернувся до ДМС України із відповідною скаргою, за результатом розгляду якої ДМС України прийнято Висновок від 14.06.2024 у справі №2024КН0001, затверджений директором Департаменту у справах іноземців та осіб без біженства.
Згідно вказаного Висновку ДМС України не встановлено фактів щодо можливості застосування до заявника смертної кари, виконання вироку про смертну кару, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання в разі повернення на батьківщину. На підставі зазначеного скаргу ОСОБА_1 на наказ ГУ ДМС в Харківській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відхилено.
Відхилення скарги оформлено ДМС України відповідним рішенням від 14.06.2024 №06-24, про що повідомлено позивача 01.07.2024 Повідомленням за №9, яке направлено на адресу останнього листом від 01.07.2024 №6301.8-11131/63.2-24.
Вважаючи рішення ДМС України від 14.06.2024 №06-24 та наказ ГУ ДМС України в Харківській області від 12.02.2024 №4 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протиправними, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачами належним чином проаналізовано всі подані позивачем відомості про його особу та причини звернення за захистом, і на підставі частини шостої статті 8 Закону прийнято правомірні рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Пунктом 1 ч. 1 ст. 1 Закону України від 08 липня 2011 року № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі — Закон № 3671-VI) визначено, що біженець – це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
Пунктом 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI установлено, що особа, яка потребує додаткового захисту — особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
За приписами ч. 12 ст. 7 Закону № 3671-VI передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту: реєструє заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та подані документи; ознайомлює заявника або його законного представника під їх власний підпис з порядком прийняття рішення за їх заявами, правами та обов`язками особи, стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; проводить дактилоскопію особи, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; у разі потреби направляє особу на обстеження для встановлення віку у порядку, встановленому законодавством України; заповнює реєстраційний листок на особу, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та членів її сім`ї, які не досягли вісімнадцятирічного віку, або на дитину, розлучену із сім`єю, від імені якої заяву про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, подав її законний представник; заповнює інші необхідні документи; оформлює особову справу; роз`яснює порядок звернення про надання безоплатної правової допомоги відповідно до закону, що регулює надання безоплатної правової допомоги; заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи.
Згідно з ч. 1 ст. 8 Закону № 3671-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.
Частиною 4 ст. 8 Закону № 3671-VI передбачено, що рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.
Відповідно до ч. 6 ст. 8 Закону № 3671-VI рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.
Частиною 6 ст. 9 Закону № 3671-VI передбачено, що Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону.
У разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України (ч. 8 ст. 9 Закону № 3671-VI).
У відповідності до ч. 3 ст. 10 Закону № 3671-VI у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, особова справа якої розглядається.
З метою забезпечення конфіденційності інформації про заявників та захисту членів їхніх сімей, які можуть залишатися в країні їх походження, органи державної влади під час проведення зазначених заходів повинні уникати надсилання запитів з персональними даними заявників до спеціальних правоохоронних органів (служб) країни походження заявників.
За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (ч. 5 ст. 10 Закону № 3671-VI).
Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року № 649 затверджено Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, які відповідно до пункту 1.1. визначають процедуру розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (далі – Правила № 649).
Пунктом 4.1. Правил № 649 визначено, що під час попереднього розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС (особа, яка веде справу) протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви:
а) проводить співбесіду із заявником з дотриманням правил, встановлених частинами другою та третьою статті 8 Закону.
У разі залучення перекладача для участі в співбесіді, у тому числі через систему відеоконференц-зв`язку, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС перед початком співбесіди попереджає перекладача про необхідність дотримання умов конфіденційності, що оформлюється розпискою про нерозголошення відомостей, що містяться в особовій справі заявника (додаток 11).
Результати співбесіди оформлюються відповідним протоколом співбесіди (додаток 12) з особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що підписується цією особою або її законним представником, перекладачем, адвокатом, психологом, педагогом (за наявності);
б) розглядає відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та інші документи, вимагає додаткові відомості, що можуть підтверджувати наявність чи відсутність підстав для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
в) готує письмовий висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 13).
У висновку обов`язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником. Цей висновок повинен включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел.
Відповідно до п. 4.3. Правил № 649 на підставі письмового висновку уповноваженої посадової особи територіального органу ДМС щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, територіальний орган ДМС в межах установленого строку приймає одне з таких рішень:
а) про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
б) про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Підпунктом «е» п. 5.1. Правил № 649 визначено, що після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС (особа, яка веде справу) готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 20).
Висновок складається за результатом оцінки заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, комплексного та системного вивчення документів, наявних в особовій справі заявника, та перевірки фактів, повідомлених заявником або його законним представником.
Відомості та обставини, про які зазначено у заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і які не підтверджуються документами або іншими фактичними даними, можуть бути враховані під час підготовки висновку за умови, що твердження заявника стосовно обставин, зазначених у заяві, є послідовними і правдоподібними, надана ним інформація не суперечить загальновідомим відомостям, що мають відношення до справи заявника та встановлена загальна правдоподібність заяви.
Оцінка заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється на індивідуальній основі і включає в себе вивчення наявних відомостей про:
всі відповідні факти, що стосуються країни походження на момент прийняття рішення щодо заяви, в тому числі закони і інші нормативно-правові акти країни походження заявника і порядок їх застосування;
відповідні твердження і документи, представлені заявником, у тому числі інформацію про те, що заявник був або може стати об`єктом переслідування чи об`єктом завдання серйозної шкоди;
особисті дані і обставини заявника, включаючи інформацію про те, що заявник був чи може стати об`єктом переслідування чи йому може бути завдано серйозної шкоди.
Той факт, що заявник вже був об`єктом переслідувань або йому було завдано серйозної шкоди, наявність прямих загроз такого переслідування або такої шкоди є важливим показником цілком обґрунтованих побоювань заявника стати жертвою переслідування або реального ризику отримати серйозну шкоду.
У висновку обов`язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником.
У висновку викладається обґрунтована пропозиція територіального органу ДМС щодо прийняття рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Висновок уповноваженої посадової особи територіального органу ДМС, на яку покладено розгляд справи, погоджується керівником структурного підрозділу територіального органу, до повноважень якого належить реалізація законодавства у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, та затверджується заступником керівника територіального органу ДМС, який відповідно до розподілу обов`язків спрямовує і координує діяльність структурного підрозділу з питань біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.
З матеріалів справи встановлено, що позивач обґрунтовує своє звернення за захистом в Україні тим, що у разі повернення позивача до країни походження йому загрожуватиме переслідування через його політичні вподобання, його приналежність до ЛГБТ спільноти та його волонтерську підтримку України після повномасштабного вторгнення рф на територію України. В 2020 році після виборів Президента Білорусі, він був не згодний з їх результатами через що почав виходити на мітинги, та активно проявляти свою політичну позицію. Після чого його затримували, погрожували, та завели на нього кримінальну справу та наразі його батькам приходять повістки стосовно нього. Крім того, з моменту повномасштабного вторгнення він знаходився в м. Харків, де долучився до волонтерського руху, через що він також може бути підданий переслідуванням. Його паспорт громадянина Білорусі було знищено під час обстрілу будівлі СБУ, тому він не може покинути територію України.
Також, позивач зазначає, що позивач може стати також жертвою тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження. 
Позивачем зазначено, що ним було надано докази його участі в мітингах після виборів Президента Білорусі в 2020 році, докази того, що позивача затримували та на нього було складено адміністративні протоколи, надано інші докази, що підтверджують політичну позицію позивача, яка є відкритою та доступною для широкого загалу, докази його волонтерської діяльності в Україні, а також релевантну та авторитетну інформацію про країну походження, яка підтверджує, що позивач буде підданий переслідуванню у разі його повернення до Білорусі. Під час співбесід позивач ще раз пояснив причину його звернення за захистом в Україні, надав інформацію про те, що переслідування в Білорусі тривають, одним з яких є те, що до його батьків є підвищений інтерес з боку правоохоронних органів Білорусі, викликаний саме участю позивача в мітингах.
За результатом розгляду заяви 12.02.2024 ГУ ДМС в Харківській області оформлено Висновок щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 , справа №2024КН0001.
Підставою прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянину Республіки Білорусь ОСОБА_1 у Висновку зазначено відсутність умов, передбачених п. 1 чи п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону №3671-VI, відповідно до ч. 6 ст. 8 Закону №3671-VI, оскільки заява ОСОБА_1 є очевидно необґрунтованою.
При цьому, Верховний Суд у постанові від 10.09.2021 у справі № 120/192/20-а вказав, що Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначає наступні етапи щодо заяви про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту:
-подання заяви про визнання біженцем або особи, що потребує додаткового або тимчасового захисту, та її прийняття уповноваженим органом (частина шоста статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»);
-оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Даний етап включає попередній (формальний) розгляд заяви, без розгляду заяви по суті (статті 7-8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»);
-безпосередньо розгляд заяви по суті та прийняття рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (статті 9-10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).
Статтею 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачається безпосередня реєстрація заяви-анкети та формування справи, за результатом чого (триває 15 робочих днів з моменту реєстрації заяви-анкети) приймається рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання.
На даному етапі, згідно частини шостої статті 8 зазначеного Закону - фактично здійснюється відхилення очевидно необґрунтованих заяв, тобто тих, де відсутні обставини, що вказані в пункті 1 чи 13 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а також, якщо особа видає себе за іншу, або якщо раніше особа вже зверталась з такою заявою.
При цьому, статтею 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачається безпосередній розгляд документів - визначення обставин, за якими здійснюється звернення, розгляд їх на предмет обґрунтованості та прийняття безпосереднього рішення про надання або відмову в наданні статусу - згідно поданої заяви. Саме в рамках проведення вказаного розгляду вже приймається рішення по суті поданої заяви - надання або відмова в наданні статусу.
Аналогічна правова позиція у подібних правовідносинах викладена Верховним Судом у постановах від 31.08.2022 року у справі №640/22426/20, від 20.10.2022 року у справі №420/8190/21.
Також, Верховним Судом у постанові від 03 серпня 2023 року у справі № 260/194/19 зазначено, що законодавством регламентовано чітку та послідовну процедуру вирішення питання щодо надання іноземцю статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.
Зазначена процедура розпочинається зі звернення зацікавленої особи до компетентного органу ДМС з відповідною заявою та прийняття таким органом рішення щодо оформлення документів для вирішення вимог заявника. Тобто, це є лише підготовчим (попереднім) етапом процедури розгляду питання щодо надання іноземцю статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, наступним за яким є етап прийняття конкретного рішення про надання особі відповідного статусу або про відмову в його наданні.
Відмова в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на попередній стадії приймається виключно в тому випадку, якщо заява є очевидно необґрунтованою, тобто у якій взагалі відсутні посилання на існування у заявника побоювань стати жертвою переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, і які можуть бути оцінені як підстави для визнання заявника біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також у випадку, коли заявник видає себе за іншу особу, або повторно звертається із аналогічною заявою вже після того, як йому вже було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Водночас слід ураховувати, що оцінка обґрунтованості та реальності наведених заявником побоювань стати жертвою переслідувань в країні своєї громадянської належності, повинна здійснюватися міграційними органами вже на стадії після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Подібну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 17 грудня 2020 року у справі №420/3258/19.
Колегія суддів зазначає, що  міграційним органом було прийнято рішення про необґрунтованість його заяви на підготовчому (попередньому) етапі процедури розгляду питання щодо надання іноземцю статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.
При цьому, позивач посилається в заяві, зокрема, на те, що у разі повернення до країни походження йому загрожує переслідування через політичні вподобання у зв`язку з участю в акціях протесту в Білорусі протидіючої влади у 2020 році та позивач стверджує, що перебуває у розшуку за кримінальними справами за участь у мітингах. 
Однак,  у висновку щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту міграційний орган зазначає, що заявник не довів достовірність своїх тверджень, на яких ґрунтується його заява, а саме наявність порушених проти нього кримінальних справ та перебування його у розшуку з боку влади країни за політичними мотивами (участь у протестах 2020 року), у зв?язку походження з чим, він має побоювання понести кримінальну відповідальність в разі повернення до країни походження.
Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженців 1967 року визначено, що поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.
Водночас "побоювання стати жертвою переслідувань" складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи "побоювання", що є оціночним судженням та свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.
Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця та незалежно від нього – з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі офіційних звітів Міністерства закордонних справ України та інших держав тощо.
 Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним станом у країні та інформацією, що стосується особисто заявника.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07 липня 2022 року у справі № 520/6193/2020.
Директива Ради ЄС "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту" від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.
При цьому, заявник не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийняттю позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою.
Вказана позиція узгоджується з висновками Верховного Суду викладених у постановах від 24 січня 2020 року у справі №826/13636/17, від 27 липня 2023 року у справі №640/13721/19.
Як зазначає позивач до заяви  було надано докази його участі в мітингах після виборів Президента Білорусі в 2020 році, докази того, що позивача затримували та на нього було складено адміністративні протоколи, надано інші докази, що підтверджують політичну позицію позивача, яка є відкритою та доступною для широкого загалу. Також, позивач навів фактори виникнення думки про існування загрози повернення до країни походження, які підтверджуються інформацією про країну походження та підтверджуються документальними доказами. Також позивачем були наведено інформацію з інтернет ресурсу, де позивач перебуває у списку розшуку.
Одночасно позивач виявив побоювання щодо можливого переслідування за нетрадиційну сексуальну орієнтацію та участь у волонтерській діяльності в Україні у зв`язку з тим, що вказана інформація є відкритою.
Колегія суддів зазначає, що відповідачі не надали належної оцінки ситуації, яка склалася в країні походження позивача, не дослідили поточної та актуальної інформації щодо ситуації в Республіки Білорусь й не спростували можливості загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення, міграційний орган обмежився аналізом нормативного законодавства Республіки Білорусь та посилань на те, що позивач не перебуває в розшуку, не спростовуючи наведених позивачем обставин. 
Крім того, відповідачем не було досліджено соціальні мережі позивача, де як він посилається у відкритому доступі є інформація стосовно участі у волонтерській діяльності в Україні та його приналежності до ЛГБТ спільноти.
Також колегія суддів погоджується з доводами позивача, що маючи право, та сумніви, щодо того, яку саме волонтерську діяльність позивач здійснював у "Міжнародний благодійний фонд "Сіріус" та "Світле майбутнє" відповідачі мали  можливість направити відповідний запит до вищезазначених благодійних фондів та міграційним органом не наведено обґрунтувань, що волонтерська діяльність на користь України не переслідується з боку влади Білорусі. 
Таким чином, визначаючи звернення позивача за захистом очевидно необґрунтованим, не здійснив повної та всебічної перевірки та аналізу інформації у країні його громадянської належності (Республіки Білорусь), не провів співставлення такої інформації з розповіддю і доводами позивача щодо його, зокрема, політичних переконань та волонтерської діяльності, як суб`єктивної і об`єктивної сторін його побоювань, згідно з вимогами Директиви №8043/04.
При цьому, оцінка обґрунтованості побоювань внаслідок повідомлених заявником обставин здійснюється уповноваженою посадовою особою територіального органу державної міграційної служби вже після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Враховуючи вказане, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту прийнято відповідачем в порушення ст. 8-10 Закону № 3671-VI та встановленої процедури, так як відповідач фактично здійснив передчасний розгляд заяви по суті на стадії її попереднього розгляду та передчасно прийняв рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 29 листопада 2024 року у справі №420/15065/23, від 20 жовтня 2022 року у справі №420/8190/21.
Вказане дає підстави для висновку про передчасність наказу Головного Управління Державної міграційної служби України у Харківській області від 12.02.2024 №4 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та, відповідно, про його протиправність, що є підставою для його скасування.

На підставі вказаного, колегія суддів вважає, що рішення від 14.06.2024 №06-24 про відхилення скарги позивача на наказ ГУ ДМС України в Харківській області про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке було прийнято у зв`язку з оскарженням позивачем наказу Головного Управління Державної міграційної служби України у Харківській області від 12.02.2024 №4  також підлягає скасуванню.

Щодо позовних вимог про зобов`язання Головне Управління Державної міграційної служби України у Харківській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення про визнання біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту, стосовно ОСОБА_1 , колегія суддів зазначає наступне.
Адміністративний суд, перевіряючи правомірність рішень, дій чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ст. 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.
Під дискреційним повноваженням розуміють такі повноваження, які надають певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.
Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
При цьому, згідно з ч. 4 ст. 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача — суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
За приписами вказаної норми у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.
Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання суб`єктом звернення усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.
Таким чином, зобов`язання судовим рішенням суб`єкта владних повноважень до вчинення конкретних дій (прийняття конкретних рішень) можливе, за загальним правилом, лише за умови почергового встановлення судом двох обставин: позивач на момент звернення до відповідного суб`єкта владних повноважень забезпечив виконання всіх без винятку вимог закону для отримання конкретного рішення; зобов`язання суб`єкта владних повноважень розглянути повторно звернення позивача з урахуванням висновків суду є недоцільним (об`єктивно встановлено безальтернативність рішення суб`єкта владних повноважень, яке може бути прийняте за встановлених судом обставин у конкретній справі).
Отже, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти при прийнятті рішення на власний розсуд.
Тобто, адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції.
Проте, Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», зокрема частиною першою статті 8, визначено, що рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання приймає центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Отже, саме до дискреційних повноважень органу Державної міграційної служби належить прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання за результатами їх збору, дослідження та аналізу.
Колегія суддів зазначає, що суд, в даному випадку, під час вирішення справи, може лише визнати рішення відповідного органу протиправним, скасувати його та зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Така правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 815/7245/16 та від 31 серпня 2022 року у справі № 640/22426/20, від 20 жовтня 2022 року у справі №420/8190/21.
 Враховуючи вказане, колегія суддів вважає за належне зобов`язати Головне Управління Державної міграційної служби України у Харківській області повторно розглянути заяву громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 від 23 січня 2024 року про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у порядку, визначеному статтею 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (з урахуванням висновків суду апеляційної інстанції?).
Враховуючи вказане, колегія суддів дійшла до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 14.06.2024 №06-24; скасувати наказ Головного Управління Державної міграційної служби України у Харківській області від 12.02.2024 №4 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язати Головне Управління Державної міграційної служби України у Харківській області повторно розглянути заяву громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 від 23 січня 2024 року про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у порядку, визначеному статтею 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» з урахуванням висновків суду.
Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги спростовують позицію суду, викладену в оскаржуваному судовому рішенні, підтверджують допущення судом першої інстанції порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про задоволення позову.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до ст. 317 КАС України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду підлягає скасуванню на підставі ст. 317 КАС України, з ухваленням нового рішення про про задоволення позову частково.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 24.10.2024 по справі № 520/19542/24 скасувати.
Прийняти по справі нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії – задовольнити частково.
Скасувати рішення Державної міграційної служби України від 14.06.2024 №06-24.
Скасувати наказ Головного Управління Державної міграційної служби України у Харківській області від 12.02.2024 №4 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Зобов`язати Головне Управління Державної міграційної служби України у Харківській області повторно розглянути заяву громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 від 23 січня 2024 року про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у порядку, визначеному статтею 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» з урахуванням висновків суду апеляційної інстанції. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. 

Головуючий суддя 		Я.М. Макаренко	
Судді	   	Т.С. Перцова    С.П. Жигилій   	
Повний текст постанови складено  16.01.2025 року