УХВАЛА
04 березня 2025 року
м. Київ
справа № 2-н-94/09
провадження № 61-2016ск25 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Новозаводського районного суду м. Чернігова від 14 листопада 2024 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 30 січня 2025 року у справі за заявою Відкритого акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_2 про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за кредитним договором, за заявою ОСОБА_3 про скасування судового наказу Новозаводського районного суду м. Чернігова від 06 березня 2009 року у справі № 2-н-94/09,
ВСТАНОВИВ:
06 березня 2009 року Новозаводський районний суд м. Чернігова видав судовий наказ, яким задовольнив вимоги ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором в сумі 5 671 грн 
31 коп. Судовий наказ у справі № 2-н-94/09 набрав законної сили 24 березня 
2009 року.
У листопаді 2024 року представник заявника ОСОБА_1 - адвокат 
Деменкова Є. С. звернулася до суду з заявою про скасування судового наказу від 06 березня 2009 року, виданого Новозаводським районним судом 
м. Чернігова, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості за кредитним договором в сумі 5 671 грн 31 коп.
Новозаводський районний суд м. Чернігова ухвалою від 14 листопада 2024 року, залишеною без змін постановою Чернігівського апеляційного суду від 30 січня 2025 року, заяву повернув без розгляду особі, яка її подала. Роз`яснив заявнику, що повернення заяви не перешкоджає повторному зверненню з такою заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, які були підставою для повернення заяви.
Повертаючи ОСОБА_1 заяву про скасування судового наказу Новозаводського районного суду м. Чернігова, виданого 06 березня 2009 року, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що заява про скасування судового наказу подана після закінчення строку, встановленого частиною першою статті 170 ЦПК України, а причини пропуску строку на звернення визнані судом не поважними.
18 лютого 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - адвокат Деменкова Є. С., через підсистему «Електронний суд» надіслала до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Новозаводського районного суду м. Чернігова від 14 листопада 2024 року та постанову Чернігівського апеляційного суду 
від 30 січня 2025 року у вказаній справі, у якій просить скасувати оскаржені судові рішення та передати справу на розгляд до суду першої інстанції для розгляду заяви по суті.
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про повернення заяви особі, яка її подала, з підстав пропуску цією особою строку на звернення до суду з заявою про скасування судового наказу, чим порушили норми процесуального права.
Відповідно до частини першої статті 394 ЦПК України, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).
Вивчивши касаційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити, виходячи з таких підстав.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.
Право на оскарження ухвали суду першої інстанції про повернення заяви позивачеві (заявникові) окремо від рішення суду визначене пунктом 6 частини першої статті 353 ЦПК України, а отже оскаржувана ухвала в частині повернення заяви ОСОБА_1 підлягає касаційному оскарженню.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї (далі - Конвенція), згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини 
(стаття 10 ЦПК України).
Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, а відповідно до статті 6 Конвенції таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які мають бути справедливими.
Пунктом 1 статті 6 Конвенції визначено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.
ЄСПЛ неодноразово наголошував, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, 
№ 19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається 
ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, 
форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів 
цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).
Реалізація права особи на судовий захист здійснюється, зокрема, шляхом оскарження судових рішень у судах апеляційної інстанції.
Згідно зі статтею 25 ЦПК України Верховний Суд переглядає у касаційному порядку судові рішення, ухвалені судами першої та апеляційної інстанцій.
Згідно з пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
При цьому забезпечення апеляційного оскарження рішення суду має бути здійснено судами з урахуванням принципу верховенства права і базуватися на справедливих судових процедурах, передбачених вимогами положень законодавства, які регулюють вирішення відповідних процесуальних питань.
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається 
ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
В силу вимог цивільного процесуального законодавства суддя, після одержання заяви з`ясовує наявність/відсутність підстав для відкриття/відмови у відкритті провадження у цивільній справі, встановлених ЦПК України.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження 
№ 61-2417сво19) вказав, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.
Частиною третьою статті 167 ЦПК України передбачено, що судовий наказ оскарженню в апеляційному порядку не підлягає, проте може бути скасований у порядку, передбаченому цим розділом.
Суди попередніх інстанцій встановили, що згідно з копіями паспорта громадянина України та свідоцтва про зміну імені, наразі прізвище заявника « ОСОБА_4 ».
Отже, ОСОБА_1 є боржником у даному наказному провадженні, а тому має право на звернення із заявою про скасування судового наказу. Однак, така заява повинна бути подана нею у строк, визначений частиною першою
статті 170 ЦПК України, а саме протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення копії судового наказу та доданих до неї документів.
Відповідно до статті 169 ЦПК України після видачі судового наказу суд не пізніше наступного дня надсилає його копію (текст), що містить інформацію про веб-адресу такого рішення у Єдиному державному реєстрі судових рішень, боржникові до його електронного кабінету, а в разі відсутності електронного кабінету - рекомендованим листом із повідомленням про вручення чи цінним листом з описом вкладеного.
Одночасно з копією судового наказу боржникові надсилається копія заяви стягувача про видачу судового наказу разом з доданими до неї документами.
Копія (текст) судового наказу, що містить інформацію про веб-адресу такого рішення у Єдиному державному реєстрі судових рішень, разом з додатками надсилаються фізичній особі-боржнику на адресу, зазначену в документах, передбачених частиною шостою статті 165 цього Кодексу, а боржнику-юридичній особі чи фізичній особі-підприємцю - за адресою місцезнаходження (місця проживання), зазначеній в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
Днем отримання боржником копії судового наказу є день його вручення боржнику, визначений відповідно до статті 272 цього Кодексу.
Відповідно до частини першої статті 170 ЦПК України боржник має право протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення копії судового наказу та доданих до неї документів подати заяву про його скасування до суду, який його видав, крім випадків видачі судового наказу відповідно до пунктів 4, 5 частини першої 
статті 161 цього Кодексу. Заява про скасування судового наказу може також бути подана органами та особами, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.
Вимоги до заяви про скасування судового наказу визначені частинами 
другою-п`ятою статті 170 ЦПК України.
Так, зокрема, пунктом 3 частини п`ятої статті 170 ЦПК України передбачено, що до заяви про скасування судового наказу додається клопотання про поновлення пропущеного строку, якщо заява подається після спливу строку, передбаченого частиною першою цієї статті.
У частині шостій статті 170 ЦПК України зазначено, що у разі подання неналежно оформленої заяви про скасування судового наказу суддя постановляє ухвалу про її повернення без розгляду не пізніше двох днів з дня її надходження до суду.
Приписи частини другої статті 171 ЦПК України визначають, що заява боржника про скасування судового наказу, подана після закінчення строку, встановленого частиною першою статті 170 цього Кодексу, повертається, якщо суд за заявою особи, яка її подала, не знайде підстав для поновлення строку для подання цієї заяви.
Суди попередніх інстанцій встановили, що 06 березня 2009 року Новозаводським районним судом м. Чернігова видано судовий наказ, яким задоволено вимоги ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором в сумі 5 671 грн 31 коп. 
Судовий наказ у справі № 2-н-94/09 набрав законної сили 24 березня 2009 року.
Листом № 103271/27.22-31 від 14 жовтня 2024 року Новозаводським ВДВС Чернігівського міського управління юстиції на запит адвоката Деменкової Є. С. № 862/10 від 07 жовтня 2024 року надав відповідь, згідно з якою в ході перевірки даних автоматизованої системи виконавчого провадження, в тому числі електронного архіву виконавчих проваджень та спецрозділу, встановлено, що обтяження № 8626934 від 09 квітня 2009 року накладено на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження № 12246422 з виконання судового наказу № 2-н-94/09, виданого 06 березня 2009 року Новозаводським районним судом м. Чернігова про стягнення з ОСОБА_2 на користь 
ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості в розмірі 5711 грн 81 коп. 
11 грудня 2009 року це провадження завершено відповідно до пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження». Матеріали цього виконавчого провадження знищені у зв`язку із закінченням строку його зберігання. Повторно згаданий наказ на примусове виконання до Відділу не надходив. Для припинення чинності арешту, накладеного в межах вказаного виконавчого провадження, боржнику необхідно сплатити заборгованість за виконавчим документом з урахуванням виконавчого збору та витрат виконавчого провадження, у розмірі 6 520 грн 79 коп. 
Листом від 18 жовтня 2024 року Новозаводський районний суд м. Чернігова на заяву адвоката Деменкової Є. С. № 874/10 від 14 жовтня 2024 року повідомив, що цивільні справи наказного провадження за 2009 рік знищені за закінченням п`ятирічного строку їх зберігання, та направлено ОСОБА_1 копію оспорюваного нею наказу, який вона отримала 31 жовтня 2024 року.
У листопаді 2024 року представник заявника ОСОБА_1 - адвокат 
Деменкова Є. С. звернулася до суду з заявою про скасування судового наказу від 06 березня 2009 року, виданого Новозаводським районним судом 
м. Чернігова, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості за кредитним договором в сумі 5 671 грн 31 коп.
Новозаводський районний суд м. Чернігова ухвалою від 14 листопада 2024 року, залишеною без змін постановою Чернігівського апеляційного суду від 30 січня 2025 року, заяву повернув без розгляду особі, яка її подала. Роз`яснив заявнику, що повернення заяви не перешкоджає повторному зверненню з такою заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, які були підставою для повернення заяви.
Повертаючи ОСОБА_1 заяву про скасування судового наказу Новозаводського районного суду м. Чернігова, виданого 06 березня 2009 року, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що до заяви про скасування судового наказу в цій справі не долучено клопотання про поновлення пропущеного строку на її подання, а також заявником не надано належних, допустимих й достовірних доказів, що строк для її подання обраховується саме з 31 жовтня 2024 року, оскільки з наявних у справі доказів таке не вбачається.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Отже, на випадок пропуску боржником процесуального строку на подання заяви про скасування судового наказу процесуальний закон містить імперативну вказівку про повернення такої заяви особі, яка її подала, за виключенням обставин, якщо особа, скориставшись визначеним приписами статті 127 ЦПК України правом, порушить питання про поновлення процесуального строку, а суд таке клопотання задовольнить на підставі належних та достатніх доказів.
В зв`язку з цим колегія суддів дійшла висновку про те, що суди попередніх інстанцій дійшли правильного та обґрунтованого висновку про повернення заяви особі, яка її подала, з огляду на пропущений строк для такого виду звернення та відсутність клопотання про поновлення пропущеного заявником строку.
Доводи касаційної скарги щодо не обізнаності заявниці про існування судового наказу та його отримання лише 31 жовтня 2024 року аналогічні доводам апеляційної скарги, вже були предметом дослідження апеляційним судом та додаткового правового аналізу не потребують.
Інші доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку про порушення судами норм процесуального права, а тому підстав для скасування ухвали Новозаводського районного суду м. Чернігова 
від 14 листопада 2024 року та постанови Чернігівського апеляційного суду 
від 30 січня 2025 року немає.
Наведені у касаційній скарзі доводи, висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Згідно з частиною четвертою статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Частиною шостою статті 394 ЦПК України передбачено, що ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
Верховний Суд зазначає, що право особи на оскарження судового рішення є однією із складових права на справедливий суд, що гарантується статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Конституцією України. Водночас згідно з цивільним процесуальним законом оскарження судового рішення в суді касаційної інстанції вимагає від заявника належного обґрунтування касаційної скарги.
Згідно із прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини») умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V, p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).
Таким чином, зі змісту касаційної скарги та оскаржених судових рішень та доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що вона є необґрунтованою, правильне застосування норми права судами першої та апеляційної інстанцій є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, а тому у відкритті касаційного провадження на підставі частини четвертої статті 394 ЦПК України слід відмовити.
Керуючись статтями 261, 394 ЦПК України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Новозаводського районного суду м. Чернігова 
від 14 листопада 2024 року та постанову Чернігівського апеляційного суду 
від 30 січня 2025 року у справі за заявою Відкритого акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_2 про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за кредитним договором, за заявою ОСОБА_3 про скасування судового наказу Новозаводського районного суду м. Чернігова від 06 березня 2009 року у справі № 2-н-94/09.
Копію ухвали разом з доданими до скарги матеріалами направити особі, яка подала касаційну скаргу.
Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                І. В. Литвиненко
 
                                                                                                           А. І. Грушицький
 
                                                                                                           Є. В. Петров