ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2025 року
м. Чернівці

cправа № 715/3990/23
провадження № 822/18/25-ц

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Кулянди М.І.,
суддів: Одинака О.О., Половінкіної Н.Ю.,
за участю секретаря Скулеби А.І.,
учасники справи:
позивач ОСОБА_1 ,
відповідач ОСОБА_2 ,
апеляційна скарга ОСОБА_2 на рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 09 жовтня 2024 року,
головуючий в суді першої інстанції суддя Цуркан В.В.
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2023 року ОСОБА_1  звернулася до суду із позовом до  ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики. 
Посилалась на те, що 10 липня 2023 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_3 у позику 300 000 доларів США та зобов`язався повернути дану суму коштів 31 грудня 2023 року, про що видав розписку.
11 грудня 2023 року ОСОБА_3 уклав з ОСОБА_1 договір відступлення права вимоги, відповідно до якого відступив ОСОБА_1 своє право вимоги до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики від 10 липня 2023 року.
Посилалася на те, що відповідач не виконав свої зобов`язання за договором позики та не повернув суму боргу.
На підставі наведеного, просила суд стягнути з відповідача на її користь борг у розмірі 300 000 доларів США. Вирішити питання про судові витрати.
Короткий зміст ухвали суду першої інстанції
Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 09 жовтня 2024 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики (розпискою) від 10 липня 2023 року в розмірі 300 000 доларів США.
Вирішено питання про судові витрати.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції врахував наявність у позивача оригіналу розписки, та виходив з того, що між сторонами існують договірні правовідносини з договору позики, зобов`язання перед позикодавцем позичальником не виконані, кошти, отримані у позику, не повернуті, а тому, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову. 
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову. 
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції не взяв до уваги те, що ОСОБА_2 грошові кошти від ОСОБА_3 не отримував, а також ту обставину, що розписка, як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.
Також у розписці зазначено, паспортні дані ОСОБА_3 , які не є достовірними, оскільки із довідки Управління ДМС у Чернівецькій області від 09 жовтня 2024 року за №7301.2-5421/73.2-24, за обліками ЄІАС УМП ДМС України, паспорт громадянина України, серії НОМЕР_1 не оформлявся та не видавався.
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_4 , просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції- без змін. 
Вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги - безпідставними.
Мотивувальна частина
Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій
10 липня 2023 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено письмовий договір позики, за яким ОСОБА_2 позичив, а ОСОБА_3 передав грошові кошти в сумі 300 000 доларів США. 
11 грудня 2023 року ОСОБА_3 уклав з ОСОБА_1 договір відступлення права вимоги, відповідно до умов якого відступив ОСОБА_1 право вимогу за договором позики від 10 липня 2023 року (оформлений шляхом складання розписки від 10 липня 2023 року), що укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .
Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у справі, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з наступних підстав.
Відповідно до частин першої, другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам судове рішення не відповідає.
Щодо боргової розписки від 10 липня 2023 року
Відповідно до частин першої, другої статті 509 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Згідно статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Частиною першою статті 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім, оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.
Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Таким чином, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.
До аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 квітня 2021 року у справі № 642/4200/17 (провадження № 61-6492св19) зазначено, що тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
У постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі
№ 6-1967цс15 викладено правовий висновок, що на підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою
статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Отже, розписка, як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.
Так, зі змісту боргової розписки вбачається, що в ній не зазначено дату отримання та повернення коштів, місце укладення договору та передачі коштів. 
Крім того, у вказаній розписці не зазначено коли та яким органом ОСОБА_3 видано паспорт. Відсутні дані про місце проживання.
У розписці зазначено, що ОСОБА_2 отримав у борг кошти у ОСОБА_3 , паспорт серії НОМЕР_1 .
Із довідки Управління ДМС у Чернівецькій області від 09 жовтня 2024 року за №7301.2-5421/73.2-24, за обліками ЄІАС УМП ДМС України, паспорт громадянина України, серії НОМЕР_1 не оформлявся та не видавався ( т.1 а.с.195). 
Тобто в розписці належним чином не ідентифіковано особу позикодавця.
На виконання ухвали суду від 15 лютого 2024 року (т.1а.с.47), ОСОБА_1 21 лютого 2024 року направила до суду заяву про приєднання до матеріалів справи доказу - оригіналу розписки від 10 липня 2024 року (а.с.58 т.1), однак в матеріалах справи відсутній вказаний оригінал. Даних про повернення оригіналу розписки в матеріалах справи немає.
Згідно технічного запису судового засідання від 20 вересня 2024 року ОСОБА_1 надала оригінал розписки для огляду в судовому засіданні (т.1 а.с.183 ). Суд оглянув розписку. Отже, в матеріалах відсутні дані за яких обставин оригінал розписки знаходиться у позивача та чи є вона оригіналом. 
Відповідно до ст. 96 ЦПК України оригінали письмових доказів до набрання судовим рішенням законної сили повертаються судом за клопотанням осіб, які їх подали, якщо це можливо без шкоди для розгляду справи. У справі залишається засвідчена суддею копія письмового доказу.
Однак, у справі відсутня засвідчена суддею копія розписки.
Щодо договору відступлення права вимоги від 11 грудня 2023 року
 Відповідно до частин першої та другої статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
 Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти.
 Статтею 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
 Згідно із частиною першою статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
 Відповідно до частини першої статті 519 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором.
Право вимоги у зобов`язанні є майновим правом, яке має цивільну оборотоздатність та може вільно відчужуватись з урахуванням обмежень, встановлених нормами глави 47 ЦК України. Відступлення права вимоги може відбуватись, зокрема, на підставі договору купівлі-продажу, дарування, міни (пункти 56, 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.03.2021 року у справі № 906/1174/18).
  Отже, положення ЦК України (зокрема, про відступлення права вимоги) повинні застосовуватись саме до відповідного договору (купівлі-продажу, дарування, міни тощо), правовим результатом якого є цесія. Зокрема, при оцінці правових наслідків відступлення недійсного права вимоги.
 Згідно із частиною першою статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
 Відповідно до частини третьої статті 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.
Особливістю відступлення права на підставі правочину (договору) є те, що такий правочин одночасно: 1) змінює суб`єктний склад зобов`язання на стороні кредитора; 2) як договір купівлі-продажу регулює відносини між його сторонами, при цьому обов`язком боржника (первісного кредитора) є передача новому кредитору прав в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України), документів, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення (стаття 517 ЦК України).
У свою чергу, з норми статті 514 ЦК України про дійсну вимогу як предмет договору не може слідувати висновок про недійсність договору про відступлення права вимоги. У цій статті йдеться лише про перехід до нового кредитора прав первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Ця норма не встановлює наслідків відчуження недійсної вимоги (зокрема, і у вигляді недійсності договору).
У розумінні положень статті 519 ЦК України недійсною є вимога, яка не має правової підстави: зокрема, яка ґрунтується на нікчемному правочині або оспорюваному правочині, що був визнаний судом недійсним до чи після відповідного відступлення; яка не належала первісному кредитору або на момент відступлення вже припинилася. Недійсність вимоги є вадою предмета договору, яка не може вплинути на дійсність самого договору.
Недійсність переданої вимоги, про яку йдеться в статті 519 ЦК України, не може ототожнюватися із недійсністю правочину в розумінні норм розділу IV «Правочини. Представництво» ЦК України. Законодавець не пов`язує питання дійсності / недійсності правочину про заміну кредитора із дійсністю вимоги, яка передається новому кредитору, і безпосередньо визначає правовий наслідок передачі права вимоги, якого не існує.
 Натомість за прямою вказівкою статті 519 ЦК України первісний кредитор відповідає за недійсність вимоги перед новим кредитором. У випадку відступлення недійсної вимоги договір, на підставі якого мало бути здійснене таке відступлення, не виконується первісним кредитором, оскільки розпорядчий ефект не настає з огляду на відсутність у первісного кредитора права, що підлягає передачі.
Права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача (пункт 132 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 року у справі № 910/12525/20).
У справі встановлено, що 11 грудня 2023 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_1 уклав з ОСОБА_1 договір відступлення права вимоги, відповідно до якого відступив ОСОБА_1 своє право вимоги до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики від 10 липня 2023 року в розмірі 300 000 доларів США.
Із змісту вказаного договору вбачається, що сторони мали на меті укласти договір-купівлі продажу права вимоги щодо повернення грошових коштів. 
Крім того, у вказаному договорі не зазначено коли та яким органом ОСОБА_3 видано паспорт. Відсутні дані про місце проживання.
Разом з тим, як вбачається із довідки Управління ДМС у Чернівецькій області від 09 жовтня 2024 року за №7301.2-5421/73.2-24, паспорт громадянина України, серії НОМЕР_1 не оформлявся та не видавався ( т.1 а.с.195). 
Тобто в договорі про відступлення права вимоги належним чином не ідентифіковано особу.
Враховуючи наведене, позивач не надала належних та допустимих доказів укладення договору позики між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а також доказів, які б підтверджували, що на підставі договору відступлення права вимоги було передано право дійсної вимоги до ОСОБА_2 про стягнення коштів в розмірі 300 000 доларів США. 
За таких обставин, колегія суддів вважає, що позов є безпідставний та задоволенню не підлягає.
Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
В силу ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.
Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити. 
Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 09 жовтня 2024 року скасувати. 
В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики відмовити. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Дата складання повного тексту постанови – 24 січня 2025 року.
Головуючий                                                 М.І. Кулянда 
Судді :                                                         О.О. Одинак 
                                                               Н.Ю. Половінкіна