УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №296/11951/23 Головуючий у 1-й інст. Анциборенко Н. М. 
Категорія 82 Доповідач Шевчук А. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2024 року Житомирський апеляційний суд у складі:

                        головуючої судді Шевчук А.М.,   
                                 суддів: Коломієць О.С., Талько О.Б.,
за участі секретаря судового засідання Бузган А.Г.,
       
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі 
цивільну справу №296/11951/23 за позовом  ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживача
за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»
на заочне рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 20 березня 2024 року
та на додаткове рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 01 серпня 2024 року, які ухвалені під головуванням судді Анциборенко Н.М. у м.Житомирі,
в с т а н о в и в:

У 2023 році ОСОБА_1 через адвоката Полонську Людмилу Миколаївну звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі – АТ КБ «ПриватБанк» або банк). Просила  зобов`язати АТ КБ «ПриватБанк» зупинити нарахування процентів та штрафних санкцій за кредитною карткою НОМЕР_1 (рахунок НОМЕР_2 ) на суму 47 300 грн, анулювати кредитну заборгованість ОСОБА_1 за вказаним рахунком у повному обсязі та відновити залишок коштів за кредитною карткою НОМЕР_1 (рахунок НОМЕР_2 ) на час до здійснення спірних транзакцій станом на 05 травня 2023 року в розмірі 50 000 грн.
Позов обґрунтований тим, що 06 та 07 травня 2023 року невстановлені наразі слідством особи отримали у АТ КБ «ПриватБанк» кредит шляхом здійснення транзакцій по зняттю коштів з кредитної карти на ім`я ОСОБА_1 на загальну суму 47 300 грн. Станом на день звернення з позовом загальний розмір заборгованості за кредитом на ім`я ОСОБА_1 становить 59 059,14 грн. ОСОБА_1 кредит у АТ КБ «ПриватБанк» не оформляла, дозволу на здійснення транзакцій на переказ кредитних коштів не надавала, а тому ОСОБА_1 не є боржником за кредитним зобов`язанням. Банк позицію ОСОБА_1 не визнає і наполягає на тому, що ОСОБА_2 взяла на себе кредитні зобов`язання та звернувся до позивача з позасудовою вимогою про погашення кредитної заборгованості. Такі обставини вимусили ОСОБА_2 звернутися до суду за захистом прав споживача. Зазначено, що 18 липня 2023 року о 17-45 год ОСОБА_1 зателефонували з номеру 0504568202, представилися працівником АТ КБ «ПриватБанку» та повідомили, що вона має заборгованість за кредитом, яку потрібно оплатити. Оскільки позивач жодних кредитів у АТ КБ «ПриватБанк» не оформляла, то наступного дня 19 липня 2023 року особисто звернулася за з`ясуванням повідомленої їй ситуації у відділення АТ КБ «ПриватБанк» за адресою: АДРЕСА_1 , де отримала виписку за банківською картою номер НОМЕР_1 (рахунок НОМЕР_2 ). Із вказаної виписки прослідковувалося, що із кредитного ліміту за карткою позивача здійснено дві транзакції по зняттю кредитних коштів, а саме: 06 травня 2023 року о 15 год 38 хв зняті кошти на суму 28 900 грн (30 055,53 грн із процентами) та 07 травня 2023 року о 02 год 42 хв зняті кошти на суму 18 400 грн (19 136 грн із процентами), а всього знято коштів на загальну суму 47 300 грн (52 338, 55 грн із процентами та комісією). Із вказаної вище виписки банку 19 липня 2023 року їй ( ОСОБА_1 ) стало відомо, що невідомі особи здійснили транзакції по зняттю кредитних коштів у АТ КБ «ПриватБанк» на вказану суму. До цієї дати позивач ( ОСОБА_1 ) не була повідомлена банком про здійснення зазначених вище транзакцій, жодних смс-повідомлень або інформування у будь-який інший спосіб по банківській картці НОМЕР_1 (рахунок НОМЕР_2 ) не отримувала. Отже, про факт списання грошових коштів їй стало відомо лише 18 липня 2023 року після дзвінка працівника банку, а 19 липня 2023 року інформація була достовірно підтверджена в ході особистого спілкування позивача з працівниками банку у відділенні банку та шляхом отримання позивачем відповідної виписки. ОСОБА_1 19 липня 2023 року звернулася до правоохоронних органів із заявою про вчинення відносно неї кримінального правопорушення, яка 27 липня 2023 року внесена до ЄРДР за номером 12023060400002259 із попередньою кваліфікацією за ч.4 ст.185 КК України. ОСОБА_1 28 липня 2023 року в межах кримінального провадження звернулася із заявою про залучення її в якості потерпілої та була ознайомлена зі своїми правами у вказаному процесуальному статусі. Наразі проводиться досудове розслідування. ОСОБА_1 19 липня 2023 року звернулася із заявою на ім`я директора Північно-західного міжрегіонального управління АТ КБ «ПриватБанк», у якій повідомила про вказану вище ситуацію та наголосила на тому, що операції по зняттю кредитних коштів не здійснювала, а також просила провести перевірку. Не отримавши відповіді впродовж тижня, позивач 28 липня 2023 року звернулася із повторною заявою аналогічного змісту. Після вказаних звернень ОСОБА_1 отримала дзвінок із служби безпеки банку, у ході якого працівник АТ КБ «ПриватБанк» провів опитування позивача на предмет повідомлення нею коду входу в Приват 24 та ідентифікуючих даних стороннім особам, на що отримав негативну відповідь. Також працівник служби безпеки банку повідомив, що зняття коштів здійснювалося з використанням телефону марки «Samsung Galaxy» шляхом введення динамічного отр-пароля або підтвердження в Приват 24. У свою чергу позивач поінформувала в межах розмови, що в неї з 2018 року телефон марки «Redmi 5» та номер телефону ( НОМЕР_3 ), який одночасно є фінансовим номером у Приват 24 та не змінювався з 2007 року. Свій телефон вона нікому не передавала, як і код доступу до Приват24, на підозрілі запити не відповідала, спірні транзакції не підтверджувала. Тобто, не вчиняла дій, які б могли сприяти шахрайським діям осіб, які здійснили переказ кредитних коштів. Зміст відповідей банку був аналогічним та зводився до повідомлення, що спірні банківські операції були підтверджені шляхом використання "Технології безпеки 3-D Secure" (Verified By Visa або MasterCard SecureCode) і відповідальність у даних кредитних правовідносинах покладається на позивача, як боржника у відповідному зобов`язанні. Позивачу ОСОБА_1 23 липня 2023 рок також надійшло смс-повідомлення з банку наступного змісту: "Ваші картки заблоковані. Спроба списання коштів третіми особами. Перевипустіть карту в будь-якому відділенні ПриватБанк". Позивач не погоджується із позицією відповідача, оскільки кредити в АТ КБ «ПриватБанк» на будь-яку суму не оформляла, кредитні кошти не переводила у готівку та не здійснювала переказ коштів на інші рахунки, ідентифікуючих даних для входу в Приват 24, паролів, пін-кодів будь-яких карт «ПриватБанку» стороннім особам, в т.ч. працівникам АТ КБ «ПриватБанк», не повідомляла. Підтвердження зняття (переведення) вказаних коштів у застосунку Приват 24, або ж з використанням динамічного отр-паролю тощо не здійснювала. Переказ кредитних коштів стався поза її волею без підтвердження нею відповідних транзакцій. На її адресу від банку надійшла позасудова вимога від 27 жовтня 2023 року №20.1.0.0.0/7-231027/37524, за змістом якої загальна сума заборгованості за вказаним вище кредитом перед банком становить 59 059,14 грн, яку пропонується терміново погасити із роз`ясненням наслідків. Із метою з`ясування інформації щодо зняття зазначених кредитних коштів до АТ КБ «ПриватБанк» спрямований адвокатський запит від 30 жовтня 2023 року №31, у відповідь на який відповідач направив копії відповідей на звернення позивача від 19 та 28 липня 2023 року, заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг від 04 травня 2023 року, анкети - опитувальника клієнта – фізичної особи від 06 лютого 2023 року, а також відмовив у зупиненні нарахування процентів за спірним кредитом. Переконана у тому, що банк формально провів службове розслідування щодо списання кредитних коштів, безпідставно вважає її боржником у кредитному зобов`язанні та не визнає свого обов`язку по відновленню стану рахунку на кредитній картці ОСОБА_1 , не маючи доказів того, що вона своїми діями або бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанню фінансового телефону, паролів доступу до Приват 24 або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції (а.с.62-70).

Заочним рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 20 березня 2024 року позов задоволений. Зобов`язано АТ КБ «ПриватБанк» зупинити нарахування процентів та штрафних санкцій за кредитною карткою НОМЕР_1 (рахунок НОМЕР_2 ) на суму 47 300 грн, анулювати кредитну заборгованість ОСОБА_1 за вказаним рахунком у повному обсязі та відновити залишок по кредитній картці НОМЕР_1 (рахунок НОМЕР_2 ) на час до здійснення спірних транзакцій станом на 05 травня 2023 року в розмірі 50 000 грн (а.с.94-97).

Ухвалою Корольовського районного суду м.Житомира від 01 серпня 2024 року заява відповідача АТ КБ «ПриватБанк» про перегляд заочного рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 20 березня 2024 року залишена без задоволення (а.с.168-169).

Додатковим рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 01 серпня 2024 року стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у сумі 5 500 грн (а.с.172-173).

Не погодившись із рішеннями суду першої інстанції, відповідач АТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу на заочне рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 20 березня 2024 року та на додаткове рішення цього ж суду першої інстанції від 01 серпня 2024 року. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить заочне рішення та додаткове рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким залишити позов ОСОБА_1 без задоволення.
Доводи апеляційної скарги аргументує тим, що суд першої інстанції формально підійшов до розгляду справи та не врахував, що зняття коштів стало можливим у зв`язку з розголошенням позивачем персональних даних, які відомі лише клієнту. За карткою позивача 06 та 07 травня 2023 року були здійснені спірні операції із переказу коштів. Спірні операції були здійсненні через Приват 24 та шляхом підтвердження 3D-secure паролем. При цьому, зміни логіну та паролю входу до Приват 24 не було. Приват 24 – система дистанційного обслуговування клієнтів, офіційний канал зв`язку (обміну інформацією) між банком та клієнтом. Для входу до системи Приват 24 клієнт повинен ввести логін та пароль. Логін це номер мобільного телефону клієнта, а пароль – унікальна послідовність із символів і цифр, яка відома лише клієнту. Тобто, для входу до системи Приват 24 недостатньо мати номер мобільного телефону. Потрібно ще знати пароль. Скаржник наполягає на тому, що позивач приховала від суду розголошення персональних даних, а саме, передачу паролю. Службовим розслідуванням банку встановлено, що транзакції підтверджені 3D-secure паролем. Згідно з операційних правил міжнародних платіжних систем, платіж по картці, проведений через Інтернет за стандартом 3D-secure, не може бути оскаржений власником картки, оскільки вважається однозначно ідентифікованим на правомірність і легітимність. На підтвердження факту, що саме позивач розголосила персональні дані та сприяла входу до Приват 24, суду надані результати службового розслідування, детально описана процедура зняття коштів, зазначено, що операції здійсненні через Приват 24 та зміни логіну і паролю входу не було. Крім того, позивач звернулася до банку стосовно спірних операцій лише 19 липня 2023 року, тобто через 2,5 місяців їх здійснення, а тому, на переконання банку, відповідальність за спірні операції несе саме позивач. Необачність позивача та її довірливість не спростовують того факту, що зняття коштів стало можливим у зв`язку з розголошенням ОСОБА_1 своїх персональних даних. Суд першої інстанції переклав відповідальність за здійсненні операції на банк, але банк не може захистити рахунок клієнта, якщо останній розголошує свої персональні дані стороннім особам та операції здійснюються із коректним введенням даних. Спірні операції здійсненні 06 та 07 травня 2023 року, а до банку позивач звернулася лише 19 липня 2023 року. До моменту повідомлення банка про операції, саме позивач несе відповідальність за них. У силу презумпції невинуватості наявність кримінального провадження не може свідчити про вчинення злочину стосовно позичальника до винесення вироку, а також не може бути підставою для звільнення його від обов`язку належного виконання зобов`язання. Також позовні вимоги про зобов`язання скасувати нараховані проценти та штрафні санкції за кредитним договором, а також про анулювання кредитної заборгованості є неефективним способом захисту, оскільки не відновлюють порушене право і жодним чином не нівелюють негативні наслідки порушення права позивача, тому в їх задоволенні суд першої інстанції мав відмовити (постанова Верховного Суду від 17 лютого 2021 року в справі №711/11121/18). Окрім того, позивач із заявою про ухвалення додаткового рішення звернулася з пропуском строку, встановленого для подачі доказів витрат на правничу допомогу, оскільки рішення по суті було ухвалене 20 березня 2024 року, строк для подачі заяви про ухвалення додаткового рішення був до 25 березня 2024 року, а заява подана до суду першої інстанції 11 квітня 2024 року. Заява про збільшення розміру витрат була подана 24 липня 2024 року. Враховуючи пропуск строку подачі доказів витрат на правничу допомогу, суд повинен був залишити заяву представника ОСОБА_1 без розгляду. Водночас банк звертає увагу на те, що справа не є складною, з даної категорії справ практика є усталеною, з рішеннями судів можна ознайомитися в Єдиному державному реєстрі судових рішень, представник позивача в судовому засіданні 20 березня 2024 року участі не брала, а тому витрати на правничу допомогу в розмірі 5 500 грн є суттєво завищеними.

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Полонська Л.М. у відзиві на апеляційну скаргу просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а заочне рішення та додаткове рішення суду першої інстанції - без змін.
Наполягає на тому, що відповідач безпідставно послався на постанову Верховного Суду від 07 грудня 2020 року в справі №182/5175/16-ц, оскільки не доведено обставин не виконання позивачем обов`язків щодо нерозголошення (нерозкриття) інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за рахунком. Жодної інформації про те, коли і які саме дії (бездіяльність) вчинила позивач результати службового розслідування не містять. Також банк послався на позиції, висловлені Верховним Судом у постановах від 17 липня 2019 року в справі №564/678/15-ц, від 18 вересня 2019 року в справі №564/2153/16-ц, від 09 жовтня 2019 року в справі №545/3918/16-ц, але якщо розкрити зміст цих судових рішень, то вони не є релевантними до спірних правовідносин. Позивач про спірні транзакції не була повідомлена у будь-який спосіб, а відомо про них їй стало лише за спливом 2,5 місяців, після дзвінка 18 липня 2023 року працівника банку з повідомленням про наявність заборгованості. Вона ( ОСОБА_1 ): 18 липня 2023 року - в ході телефонної розмови повідомила працівнику банку, що не здійснювала спірних трансакцій; 19 липня 2023 року – звернулася до банку письмово; 19 липня 2023 року – ініціювала відкриття кримінального провадження; 19 липня 2023 року зверталася до банку за проведенням службової перевірки; 28 липня 2023 року повторно зверталася до банку за проведенням службової перевірки тощо. Крім того, з відповіді слідчого від 18 червня 2024 року вбачається, що органу досудового розслідування не представилося можливим встановити інформацію, яка достовірно підтверджує передання потерпілою ОСОБА_1 даних третім особам, яка сприяла несанкціонованому зняттю коштів з її банківської карти. У постанові Верховного Суду від 13 травня 2015 року в справі №6-71цс15 висловлений правовий висновок за яким, користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, окрім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. В разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів. У постановах Верховного Суду від 03 липня 219 року в справі №537/3312/16-ц, від 13 травня 2015 року в справі №6-71цс15 виснувано, що «сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції». Позивач не використовувала кредитну карту, не знімала з неї кошти, не перераховувала їх на інші рахунки та не доручала вчинення цих дій іншим особам, а тому не вступала з банком у відповідні правовідносини, у зв`язку з чим відсутні підстави для їх припинення. Крім того, з банківської карти позивача були зняті не її особисті кошти, а сума кредитного ліміту по картці, а тому у ОСОБА_1 відсутні підстави звертатися до відповідача з позовом про стягнення коштів. Обраний позивач спосіб захисту відповідає підпунктам 3 та 4 частини другої ст.16 ЦК України - припинення дії, яка порушує право та відновлення становища, яке існувало до порушення. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішення такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст.5 ЦПК України). Також питання подання доказів на підтвердження витрат на правову допомогу вирішено із дотриманням норм процесуального права. Так, суд ухвалив рішення у справі 20 березня 2024 року. Позивач до закінчення розгляду справи 20 березня 2024 року заявила про намір скористатися правом на відшкодування витрат на правову допомогу. П`ятиденний процесуальний строк, передбачений частиною восьмою ст.141 ЦПК України, почав перебіг 21 березня 2024 року та 25 березня 2024 року є останнім днем строку. Про результати розгляду справи та наявність підстав для реалізації свого права на стягнення витрат на правничу допомогу позивачу стало відомо при отриманні вступної та резолютивної частини рішення в системі «Електронний суд» 09 квітня 2024 року, а тому сторона позивача у відповідності до вимог ст.127 ЦПК України заявила клопотання про поновлення вказаного процесуального строку на подання доказів понесених позивачем витрат на правову допомогу. Твердження відповідача про завищеність витрат на професійну правничу допомогу безпідставні, оскільки надані обґрунтовано необхідні послуги для реалізації позивачем її прав із розрахунком витраченого часу, а акти виконаних робіт не містять оплати за судове засідання від 20 березня 2024 року.

Разом із відзивом на апеляційну скаргу до апеляційного суду надійшла заява представника позивача про компенсацію витрат на правову допомогу за наслідками апеляційного перегляду справи в сумі 3 000 грн (а.с.210-220).

У судовому засіданні представник відповідача АТ КБ «ПриватБанк» адвокат Адаменко Т.С. просить апеляційну скаргу задовольнити, - заочне рішення та додаткове рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Полонська Л.М. просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а заочне рішення та додаткове рішення суду першої інстанції - без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість заочного рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 20 березня 2024 року та додаткового рішення цього ж суду від 01 серпня 2024 року відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволеною з наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що випискою по банківській картці НОМЕР_1 (рахунок НОМЕР_2 ) підтверджено, що за угодою від 26 жовтня 2015 року №SAMDNWFC00021360604 із кредитного ліміту позивача ОСОБА_1 здійснені дві транзакції по зняттю кредитних коштів: 06 травня 2023 року о 15 год 38 хв переказана (списана) сума 28 900 грн (30 055,53 грн із процентами) та 07 травня 2023 року о 02 год 42 хв переказана (списана) сума 18 400 грн (19 136 грн із процентами), а всього знято коштів на загальну суму 47 300 грн (а.с.14).

Відповідно до талону-повідомлення єдиного обліку про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення 19 липня 2023 року ОСОБА_1 звернулася із заявою до поліції про те, що 06 травня 2023 року невстановлена особа невстановленим шляхом перевела з її банківської карти гроші двома транзакціями, чим завдала матеріального збитку на загальну суму 47 300 грн (а.с.15). Заява зареєстрована в інформаційно-телекомунікаційній системі «Інформаційний портал Національної поліції України» (журналі єдиного обліку) ГУНП в Житомирській області за №473.

Також 19 липня 2023 року ОСОБА_1 звернулася із заявою до директора Північно - західного міжрегіонального управління АТ КБ «ПриватБанк» Войтенка Ю.О. із проханням розібратися у ситуації зняття коштів з карти Універсальна НОМЕР_1 у сумі 28 900 грн 06 травня 2023 року та у сумі 18 400 грн 07 травня 2023 року (а.с.16). Аналогічна заява була подана ОСОБА_1 28 липня 2023 року (а.с.21).

Житомирським районним управлінням поліції Головного управління Національної поліції у Житомирській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні, зареєстрованому у Єдиному реєстрі досудових розслідувань 27 липня 2023 року за №12023060400002259 на підставі заяви ОСОБА_1 про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою ст.185 КК України (а.с.25).

ОСОБА_1 28 липня 2023 року звернулася до слідчої СВ Житомирського РУП ГУ Національної поліції у Житомирській області Лось Ю. з заявою про залучення її ( ОСОБА_1 ) у кримінальному проваджені, як потерпілої, оскільки внаслідок кримінального правопорушення їй завдано шкоду (а.с.26). Слідчою СВ Житомирського РУП ГУ Національної поліції у Житомирській області Лось Ю. вручена ОСОБА_1 пам`ятка про процесуальні права та обов`язки потерпілого (а.с.27).

Розглянувши звернення позивача ОСОБА_1 від 19 липня 2023 року, листом від 30 липня 2023 року №20.1.0.0.0/7-230719/18027 відповідач АТ КБ «ПриватБанк» надав відповідь, що операції були підтвердженні шляхом використання «Технології безпеки 3-D Secure» (Verified By Visa або MasterCard SecureCode) та пунктом 1.1.10.10.1 Умов і правил надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті банка у мережі Інтернет, передбачено, що клієнт несе повну відповідальність за всі платіжні операції з використання електронного платіжного засобу та/або за несанкціоноване отримання грошових коштів із рахунку третіми особами, якщо його дії чи бездіяльність призвели до втрати платіжного інструменту або індивідуальної облікової інформації, розголошення ПІНу/індивідуальної облікової інформації або іншої інформації, яка діє змогу ініціювати платіжну операцію з використанням платіжного інструменту (а.с.17-19). Чинним законодавством не надано повноважень банку здійснювати повернення проведеного переказу, тому банк не може повернути переказані кошти. Щодо вимоги призупинити нарахування процентів за кредитом, то кредитний договір є двостороннім та обов`язковим для його виконання сторонами, який породжує зобов`язання банку надати кредит й зобов`язання позичальника його повернути і сплатити проценти за користування кредитом. Зобов`язання позичальника сплатити банку проценти за користування кредитними коштами вказують на те, що договір кредитування у всіх випадках є оплатним. Розмір процентів, порядок їх сплати визначаються в договорі залежно від групи кредитного ризику, рівня забезпечення, строку користування кредитом, облікової ставки та інших факторів. Повернення кредиту є основним принципом кредитування. Норми банківського законодавства, зокрема Закону України «Про банки і банківську діяльність», забороняють банкам встановлювати окремій особі більш сприятливі умови, ніж іншим клієнтам банку за аналогічними договорами. Отже, відповідач відмовив позивачу в задоволенні її запиту, натомість рекомендував звернутися до правоохоронних органів, а для подальшого безпечного користування послугами банку порадив змінити платіжну картку, фінансовий телефон та пароль входу до Приват 24. 

На звернення позивача ОСОБА_1 від 28 липня 2023 року відповідач АТ КБ «ПриватБанк» листом від 30 липня 2023 року №20.1.0.0.0/7-230728/15772 надав тотожну відповідь, що зазначена вище (а.с.22-24). 

Вже 27 жовтня 2023 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до ОСОБА_1 із позасудовою вимогою №20.1.0.0.0/7-231027/37524, у якій зазначається про те, що у зв`язку з порушенням зобов`язань за кредитним договором від 26 жовтня 2015 року №SAMDNWFC00021360604-універсальна загальний розмір заборгованості за кредитом становить 59 059,14 грн (а.с.28-29). Одночасно позасудовою вимогою АТ КБ «ПриватБанк» попередив ОСОБА_2 про те, що у разі незадоволення/ігнорування цієї претензії банк стягне заборгованість за кредитним договором у примусовому порядку, передбаченому законодавством України. 

У листі від 13 листопада 2023 року №20.1.0.0.0/7-231106/24683 АТ КБ «ПриватБанк» виклало свою позицію щодо питання зупинення нарахування процентів, зазначивши, що за кредитом від 06 травня 2023 року та 07 травня 2023 року, який був отриманий третіми не встановленими наразі слідством особами, за кредитною карткою № НОМЕР_1 , оформленою на ОСОБА_1 , припинення нарахування процентів можливе лише за рішенням суду (а.с.30).

За наслідками службової перевірки, яка проведена АТ КБ «ПриватБанк» за фактом здійснення шахрайства відносно ОСОБА_1 , яка оформлена 07 березня 2024 року, входи у Приват 24 у період із 06 по 07 травня 2023 року з нетипового пристрою свідчить про компрометацію даних акаунта Приват 24, завдяки чому шахраї отримали до нього доступ, що дало змогу провести непідтверджені операції за карткою НОМЕР_1 (а.с.126-130). Враховуючи спосіб підтвердження переказів та наявність входів до Приват 24 із нетипового пристрою, виснувано про те, що клієнт надала дані третім особам та факт шахрайства відносно ОСОБА_1 підтвердився.

Стаття 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає: споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).

Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що позивач ОСОБА_1 є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг.

Згідно з ст.1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його ж рахунка, банк повинен негайно, після виявлення порушення, зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до п.136 розділу VІІ Положення про порядок емісії та еквайрингу платіжних інструментів, затвердженого постановою Правління НБУ від 29 липня 2022 року №164, користувач зобов`язаний:  1) зберігати та використовувати платіжні інструменти відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання платіжних інструментів особами, які не мають на це законного права або повноважень;  2) надати емітенту інформацію для здійснення контактів у порядку, визначеному договором.

Згідно з п.140 розділу VІІ Положення про порядок емісії та еквайрингу платіжних інструментів, затвердженого постановою Правління НБУ від 29 липня 2022 року №164, користувач зобов`язаний не повідомляти та іншим чином не розголошувати індивідуальну облікову інформацію та/або іншу інформацію, що дає змогу ініціювати платіжні операції, та негайно після того, як йому стало відомо про факт втрати такої інформації та/або платіжного інструменту, повідомити про це емітента в спосіб та каналами зв`язку, визначеними договором між емітентом та користувачем. До моменту повідомлення емітента про факт втрати платіжного інструменту та/або індивідуальної облікової інформації ризик збитків від виконання неналежних платіжних операцій та відповідальність за них покладаються на користувача. З моменту повідомлення користувачем емітента про факт втрати платіжного інструменту та/або індивідуальної облікової інформації ризик збитків від виконання неакцептованих/неналежних платіжних операцій та відповідальність покладаються на емітента. Момент, з якого настає відповідальність емітента, має бути чітко визначений умовами договору, укладеного між користувачем та емітентом.

За приписами пунктів 16-17 розділу І Положення про порядок емісії та еквайрингу платіжних інструментів, затвердженого постановою Правління НБУ від 29 липня 2022 року №164, власник рахунку здійснює контроль за рухом і цільовим використанням коштів за операціями з використанням платіжних інструментів. Користувач здійснює контроль за використанням платіжного інструменту для проведення операцій.

Надавач платіжних послуг у разі виконання помилкової платіжної операції з рахунку неналежного платника, якщо власник рахунку/держатель невідкладно повідомив про платіжні операції з використанням платіжного інструменту, які ним не виконувалися, зобов`язаний негайно після виявлення помилки або після отримання повідомлення (залежно від того, що відбулося раніше) переказати за рахунок власних коштів суму платіжної операції на рахунок неналежного платника. Надавач платіжних послуг зобов`язаний також відшкодувати неналежному платнику суму утриманої/сплаченої неналежним платником комісійної винагороди за виконану помилкову платіжну операцію (за наявності такої комісійної винагороди) (пункт 143 розділу VІІ Положення про порядок емісії та еквайрингу платіжних інструментів, затвердженого постановою Правління НБУ від 29 липня 2022 року №164). Надавач платіжних послуг повинен сприяти власнику рахунку/держателю в поверненні коштів за неналежною платіжною операцією з використанням платіжного інструменту шляхом негайного надання доступної йому інформації про таку операцію (без стягнення плати), уключаючи інформацію, отриману на його запит від надавача платіжних послуг, що обслуговує неналежного отримувача (пункт 144 розділу VІІ Положення про порядок емісії та еквайрингу платіжних інструментів, затвердженого постановою Правління НБУ від 29 липня 2022 року №164). 

Відповідно до п.146 розділу VІІ Положення про порядок емісії та еквайрингу платіжних інструментів, затвердженого постановою Правління НБУ від 29 липня 2022 року №164, власник рахунку не несе відповідальності за платіжні операції, здійснені без автентифікації платіжного інструменту і його держателя, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність власника рахунку/держателя призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Згідно з п.150 розділу VІІ Положення про порядок емісії та еквайрингу платіжних інструментів, затвердженого постановою Правління НБУ від 29 липня 2022 року №164, емітент має право прийняти рішення про зупинення здійснення операцій з використанням певного платіжного інструменту, а також про вилучення платіжного інструменту за наявності обставин, що можуть свідчити про незаконне його використання та/або його реквізитів, значно збільшеного ризику неспроможності користувача виконати своє зобов`язання щодо сплати кредиту та процентів за ним, в інших випадках, установлених договором.

За положеннями частини другої ст.614 ЦК України саме банк має довести відсутність своєї вини, а не перекладати це на клієнта банку, тобто споживача послуг.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта ст.263 ЦПК України).

У постанові від 13 травня 2015 року в справі №6-71цс15 Верховний Суд висловив позицію, що відповідно до пунктів 6.7, 6.8 Положення «Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою Правління Національного банку України від 30 квітня 2010 року №223, банк у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Верховний Суд у постановах від 14 лютого 2018 року в справі №127/23496/15-ц, від 20 червня 2018 року в справі №691/699/16-ц від вказаної вище правової позиції не відступив.

У постанові Верховного Суду від 08 лютого 2018 року в справі №552/2819/16-ц також виснувано, що: «користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції».

Верховний Суд у постанові від 16 серпня 2023 року в справі №176/1445/22 зазначив, що за відсутності належних і допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є "слабкою" стороною в таких цивільних відносинах. Правові відносини споживача з банком фактично не є рівними.

Відповідно до частини першої ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини шостої ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Матеріали справи не містять беззаперечних доказів того, що ОСОБА_1 свідомо чи несвідомо сприяла незаконному використанню її авторизаційних даних або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Сам факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання таких банківських операцій як зняття коштів з рахунку позивача, їх перерахування не може достовірно підтверджувати ту обставину, що своїми діями чи бездіяльністю позивач сприяла розголошенню інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Доводи апеляційної скарги про те, що банком проведено службове розслідування, за наслідками якого встановлено, що операції були здійснені через Приват 24 без зміни логіну та паролю входу, чим підтверджено розголошення ОСОБА_1 персональних даних та сприяння нею входу до Приват 24, спростовуються тим, що відповідачем проведено не службове розслідування, а службова перевірка, якою факт порушення встановлюватися не може, а тому усі сумніви тлумачаться на користь позивача, тим більше, що факт шахрайства відносно ОСОБА_1 підтвердився, а сам факт коректного входу до Приват 24 для ініціювання таких банківських операцій як зняття коштів з рахунку позивача, їх перерахування, як вже зазначалося вище, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що своїми діями чи бездіяльністю позивач сприяла розголошенню даних, які надали змогу ініціювати платіжні операції. Жодний доказ не має для суду заздалегідь встановлено сили. Суд має оцінювати кожний доказ окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що позивач звернулася до банку стосовно спірних операцій лише 19 липня 2023 року, тобто через 2,5 місяців після здійснення операцій, також не змінюють висновків суду першої інстанції, оскільки матеріали справи не місять спростування тієї обставини, що про зняття коштів з рахунку позивач довідалася лише 18 липня 2023 року із телефонної розмови із представником банка, а не раніше, та вже наступного дня, тобто 19 липня 2023 року, без зволікань вона письмово звернулася із відповідними листами до банку та поліції.

Безпідставними є й посилання в апеляційній скарзі на правові позиції, висловлені Верховним Судом у постановах: від 17 липня 2019 року в справі №564/678/15-ц, де було встановлено, що користувач сама повідомила реквізити та її персональні дані невстановленій особі; від 18 вересня 2019 року в справі №564/2153/16-ц, де користувач підтвердив особисте вчинення операцій за вказівками невідомих осіб, що виключає вину банку; від 09 жовтня 2019 року в справі №545/3918/16-ц, де користувач сама повідомила стороннім особам відомості, які надали можливість електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, що підтверджується матеріалами кримінального провадження. Отже, фактичні обставини у цій справі інші, ніж у перелічених справах.

Сама по собі відсутність вироку в кримінальному провадженні за фактом незаконного заволодіння грошовими коштами на суму 47 300 грн із банківської картки, відкритої в АТ «ПриватБанк» на ім`я ОСОБА_1 , не є підставою для відмови у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги, які стосуються правової позиції, яка висловлена Верховним Судом у постанові від 17 лютого 2021року в справі №711/11121/18, щодо неправильно обраного, на думку скаржника, способу захисту порушеного права спростовується змістом заявлених вимог та обставинами у справах, а тому не є релевантною до спірних правовідносин з наступних мотивів. 

Так, у справі №711/11121/18 були заявлені вимоги: про зобов`язання банка припинити нарахування за картковим рахунком процентів, пені та щомісячних платежів і інших штрафних санкцій за користування використаним кредитним лімітом, що утворився внаслідок проведення фінансових операцій (транзакцій); про зобов`язання банка скасувати нараховані за відповідний період проценти, пеню та щомісячні платежі і інші штрафні санкції за користування використаним кредитним лімітом, що утворився внаслідок проведення фінансових операцій (транзакцій); про зобов`язання банка відновити залишок коштів на рахунку. Верховний Суд лише щодо вимоги про зобов`язання скасувати нараховані проценти та штрафні санкції за кредитним договором дійшов висновку про неефективність цього способу захисту, оскільки він не відновлює порушене право і жодним чином не нівелює негативні наслідки порушення права позивача, тому в задоволенні цієї вимоги суд мав відмовити. 

Вирішуючи кожний конкретний спір на підставі всіх встановлених обставин, суд повинен установити, на захист якого права подано відповідний позов, чи порушене, не визнане або оспорене таке право відповідачем, також з`ясувати, чи призведе задоволення заявлених вимог до реального та ефективного поновлення порушеного права, та залежно від установленого - вирішувати питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

При цьому, під ефективним поновленням слід розуміти реальний позитивний вплив судового рішення про задоволення позову на виявлену під час судового розгляду обставину порушення/невиконання/оспорення, або запобігання виникнення спору щодо права, на захист якого був поданий позов. 

Водночас відмова в позові з підстав обрання неефективного способу захисту може мати місце тоді, коли у судовому процесі відсутній будь-який сенс в розрізі питання щодо реальної можливості захисту прав позивача у обраний ним спосіб. 

У цій справі заявлені вимоги про зобов`язання банка зупинити нарахування процентів та штрафних санкцій; про зобов`язання банка анулювати кредитну заборгованість за рахунком; про зобов`язання банка відновити залишок коштів на картці в розмірі 50 000 грн, тобто на час до здійснення спірних транзакцій.

Отже, у цій справі вимоги не тотожні вимогам у справі №711/11121/18. У цій справи вимога про зобов`язання банка скасувати нараховані проценти та штрафні санкції не заявлена, а заявлена вимога про зобов`язання банка анулювати кредитну заборгованість по рахунку, оскільки банком вже пред`явлена ОСОБА_1 позасудова вимога від 27 жовтня 2023 року, якою позивач попереджена, що у разі несплати неї заборгованості у сумі 59 059,14 грн банк примусово стягне заборгованість за кредитним договором в порядку, передбаченому законодавством України, що передбачає у тому числі звернення до суду із позовом.

Підсумовуючи викладене вище, вимогу про зобов`язання банка анулювати кредитну заборгованість по рахунку не можна вважати неефективним способом захисту, оскільки задоволення такої вимоги відновлює порушене право позивача та нівелює негативні наслідки порушення права позивача, тому суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив цю вимогу, враховуючи, що у зв`язку з пред`явленням позасудової вимоги у цій справі вимога про зобов`язання банка анулювати кредитну заборгованість за рахунком спрямована на упередження (запобігання) негативних для позивача наслідків. 

За таких обставин, відповідачем не надано доказів на підтвердження вчинення ОСОБА_1 дій чи бездіяльності, які спричинили розголошення даних, що надавало б змогу третім особам ініціювати платіжні операції за її кредитною карткою. Вказане свідчить про відсутність вини позивача, а тому відмова банка у зупиненні нарахування процентів та штрафних санкцій, а також у відновленні залишку кредитних коштів на рахунку є неправомірною. 

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що представник відповідач не надав суду беззаперечних доказів на спростування доводів позивача та не довів, що ОСОБА_1 , як володілець та користувач картки, своїми діями чи бездіяльністю сприяла у доступі до її карткового рахунку чи надала інформацію третім особам, що дало змогу ініціювати платіжні операції, оскільки дізнавшись із дзвінка представника банка 18 липня 2023 року про незаконні банківські операції позивач негайно 19 липня 2023 року повідомила про цей факт банк та звернулася до правоохоронних органів, що доводить відсутність у позивача волевиявлення на вчинення банківських операцій на загальну суму 47 300 грн, які сталися 06 та 07 травня 2023 року.

Отже, суд першої інстанції ухвалив заочне рішення від 20 березня 2024 року з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому відповідно до положень ст.375 ЦПК України заочне рішення, ухвалене судом першої інстанції, апеляційний суд залишає без змін.

Стосовно законності та обґрунтованості додаткового рішення суду першої інстанції від 01 серпня 2024 року, слід зазначити наступне.

За положеннями частини восьмої ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, розрахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. 

Відповідно до частин першої та другої ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з частиною третьою ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Водночас зі змісту частини четвертої ст.137 ЦПК України вбачається, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята ст.137 ЦПК України).

При цьому, склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

Згідно з пунктами 1, 2 частини третьої ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі, чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Велика Палата Верховного Суду виснувала, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі № 755/9215/15-ц).

Суд із урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи (правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року в справі №922/445/19, від 01 серпня 2019 року в справі №915/237/18, від 24 жовтня 2019 року в справі №905/1795/18, від 17 вересня 2020 року в справі №904/3583/19).

У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року в справі №922/445/19 наголошено на тому, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. 

Письмовою заявою від 20 березня 2024 року представник позивача адвокат Полонська Л.М. фактично до закінчення судових дебатів зробила заяву про те, що сторона позивача має намір залежно від результатів розгляду справи у порядку частини восьмої ст.141 ЦПК України подати докази щодо понесених ОСОБА_1 витрат на правову допомогу (а.с.89).

Так, 11 квітня 2024 року до суду першої інстанції надійшла заява представника позивача ОСОБА_1 адвоката Полонської Л.М. про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в сумі 4 000 грн (а.с.101-105). Одночасно в заяві представник позивача просить визнати причини пропуску п`ятиденного процесуального строку, передбаченого частиною восьмою ст.141 ЦПК України, на подання доказів витрат позивача поважними та поновити вказаний процесуальний строк у відповідності до положень ст.127 ЦПК України. Поважність причин пропуску процесуального строку обґрунтована тим, що перебіг п`ятиденного строку почався 21 березня 2024 року, а закінчився 25 березня 2024 року. Про результати розгляду справи та наявність підстав для реалізації свого права на стягнення витрат на правову допомогу позивачу стало відомо лише 09 квітня 2024 року при отриманні вступної та резолютивної частини заочного рішення в системі «Електронний суд». 

До заяви на підтвердження понесених позивачем ОСОБА_1 витрат на правничу (правову) допомогу додано: договір про надання правової допомоги від 25 вересня 2023 року, укладений між адвокатом Полонською Л.М. та ОСОБА_1 ; акт наданих послуг (виконаних робіт) від 08 квітня 2024 року в справі №296/11951/23, згідно з яким адвокатом ОСОБА_3 надані послуги на суму 4 000 грн; дві платіжних інструкції від 05 березня 2024 року та одна платіжна інструкція від 20 березня 2024 року про сплату ОСОБА_1 адвокату Полонській Л.М. всього 4 000 грн (а.с.108-111).

Окрім того, 24 липня 2024 року представник позивача ОСОБА_1 адвокат Полонська Л.М. подала до суду першої інстанції заяву про збільшення розміру судових витрат на правову допомогу, якою просила приєднати до раніше поданої заяви акт наданих послуг від 17 липня 2024 року на суму 1 500 грн та копію платіжної інструкції від 17 липня 2024 рок на суму 1 500 грн, які врахувати при вирішенні питання про розподіл судових витрат (а.с.156-158).

Ураховуючи особливості предмета спору, складність справи та її значення для сторін, час, який був необхідний для вчинення дій та надання послуг, зазначених в актах прийому-передачі наданих послуг, враховуючи заперечення позивача, виходячи з критеріїв їх виправданості, розумності їх розміру та співмірності з позовом і складністю справи, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5 500 грн, що є співмірним та відповідає наданому адвокатом у цій справі обсягу послуг, визнавши фактично причини пропуску строку поважними. Доводи апеляційної скарги про те, що заяву належало залишити без розгляду не ґрунтуються на фактичних обставинах справи, оскільки пропущений позивачем з поважних причин п`ятиденний строк фактично поновлений судом з поважних причин (до ЄДРСР рішення надіслано судом першої інстанції 23 квітня 2024 року, розгляд справи здійснений судом 20 березня 2024 року за відсутності учасників справи). 

Отже, суд апеляційної інстанції також залишає додаткове рішення суду першої інстанції від 01 серпня 2024 року без змін, як таке, що ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, відповідачу в задоволенні апеляційної скарги відмовляється, а заочне рішення суду першої інстанції та його додаткове рішення залишаються без змін.

На підтвердження понесених у розмірі 3 000 грн витрат на професійну правничу допомогу під час перегляду в апеляційному порядку рішень суду першої інстанції представник позивача ОСОБА_1 адвокат Полонська Л.М. подала заяву, до якої додала: договір від 25 вересня 2023 року про надання правової допомоги, укладений між адвокатом Полонською Л.М. та ОСОБА_1 ; акт наданих послуг (виконаних робіт) від 11 жовтня 2024 року в справі №296/11951/23, згідно з яким адвокатом ОСОБА_3 надані послуги на суму 3 000 грн (відзив на апеляційну скаргу – 2 000 грн; судове засідання – 1 000 грн); а також дві платіжні інструкції від 10 жовтня 20024 року на загальну суму 3 000 грн (а.с.214-217).

Від відповідача надійшло письмове клопотання про зменшення розміру компенсації витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції з 3 000 грн до 500 грн (а.с.221). На погляд відповідача, з огляду на предмет спору (захист прав споживача), суму стягнення, той факт, що розгляд справи проводився в спрощеному порядку, а обов`язок доказування в даній категорії справ покладено на банк, як «сильнішу сторону», та судову практику, сума судових витрат на професійну правничу допомогу за супроводження справи в суді апеляційної інстанції не відповідає ознакам співмірності та є занадто завищеною.

Згідно з положеннями частин першої та третьої ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. 

Частини перша-третя ст.134 ЦПК України визначають, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

У позовній заяві позивач зазначала, що витрати на правничу допомогу будуть надані додатково, виходячи із фактично витраченого часу адвокатом по наданню правової допомоги, які орієнтовно можуть скласти вісім тисяч гривень (а.с.70).

Сума 3 000 грн, що заявлена стороною позивача за перегляд двох рішень суду першої інстанції в апеляційному порядку є цілком доведеною та поміркованою, враховуючи, що усі витрати пов`язані з розглядом справи та були необхідні, а також пропорційні до предмета спору, значення справи для сторін та сторона позивача при перегляді рішень суду першої інстанції діяла у спосіб, передбачений чинним цивільно-процесуальним законодавством і її поведінка була правомірною. Отже, підстав для зменшення заявленої до стягнення суми, яка є поміркованою, не вбачається.

Витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову, - повністю покладаються на відповідача.

Як вже зазначалося вище, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а тому з відповідача на користь позивача стягуються витрати на професійну правничу допомогу, понесені під час апеляційного розгляду справи, в сумі 3 000 грн.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374-375,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.
Заочне рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 20 березня 2024 року та додаткове рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 01 серпня 2024 року залишити без змін.
Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правову допомогу, понесені під час апеляційного розгляду справи, в розмірі 3 000 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 31 січня 2025 року.

Головуюча Судді: