Номер провадження: 22-ц/813/740/25 
Справа № 947/19307/20
Головуючий у першій інстанції Бескровний Я.В.
Доповідач Комлева О. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.01.2025 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого-судді Комлевої О.С.,
суддів: Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,
з участю секретаря Волкової Ю.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 26 жовтня 2023 року, постановленого під головуванням судді Бескровного Я.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку майна, -
в с т а н о в и в:
У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку майна, в якому просив:
- визнати право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 64,9 кв.м.;
- визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 64,9 кв.м.;
- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, за час якого за спільною згодою, в інтересах сім`ї ними була придбана квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 64,9 кв.м., яка зареєстрована за ОСОБА_2 . Вказана квартира набута в порядку приватизації із відповідною доплатою.
При приватизації вищевказаної квартири на ім`я відповідача, із спільних коштів подружжя було здійснено доплату грошима за площу, яка перевищує площу, яку має право примати наймач безоплатно у процесі приватизації. Так, загальна площа квартири становить 64,9 кв.м. Безоплатна норма приватизації складає 31,0 кв.м. Розмір надлишку площі квартири, за яку відповідач здійснив доплату у розмірі 6,10 грн. зі спільних коштів подружжя, складає 33,9 кв.м. Квартира на момент приватизації була без ремонту, комунікацій (санвузол, системи електропостачання, тощо).
Також позивач зазначив, що з моменту набуття квартири у власність сторонами за спільною згодою, в інтересах сім`ї, був зроблений капітальний ремонт квартири у зв`язку з чим були витрачені значні спільні кошти у розмірі 300000,00 грн. на придбання будівельних матеріалів та обладнання, а також на оплату будівельних робіт.
Позивач вважає, що продаж надлишків загальної площі квартири був здійснений за сумісні кошти подружжя, та така квартира в цій частині є спільною сумісною власністю подружжя.
Крім того, у зв`язку з істотним збільшенням вартості квартири внаслідок спільних грошових затрат таке майно може бути визнане об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 26 жовтня 2023 року у задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку майна відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.
У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції не повно з`ясував обставини справи, надані позивачем докази, а тому дійшов помилкового висновку, що позивачем не доведено, що збільшення вартості майна за обставин, на які посилається позивач є істотними і у таке збільшення були вкладені його окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність або сумісні кошти подружжя.
У відзиві на апеляційну скаргу, адвокат Форманюк О.М., представник ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду без змін, посилаючись на необґрунтованість та безпідставність доводів апеляційної скарги, оскільки апелянтом не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що квартира з часу приватизації її відповідачкою по час розірвання шлюбу збільшилась істотно вартістю за рахунок проведення ним ремонту та внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , його представника - адвоката Шерстюка П.П., ОСОБА_2 , її представників – адвоката Куцького А.В. та адвоката Форманюк О.М., перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, рішення суду зміні в частині мотивування, з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
У відповідності до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду зазначеним вимогам відповідає не в повній мірі, за таких підстав.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 03 березня 2012 року уклали шлюб, про що Відділом держаної реєстрації актів цивільного стану у Приморському районі Одеського міського управління юстиції зроблено актовий запис № 237 (а.с. 6 т. 1).
Під час перебування сторін у шлюбі ОСОБА_2 отримала службову квартиру з родиною у складі трьох осіб - вона, чоловік – ОСОБА_1 , та їх неповнолітня донька ОСОБА_3 , що підтверджується витягом з протоколу засідання житлово-побутової комісії прокуратури Одеської області від 30 серпня 2017 року (а.с. 96 т. 1).
Наказом № 255 від 13.09.2017 року ОСОБА_2 на склад сім`ї 3 особи надали службову квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 97 т. 1).
Відповідно до ордеру на службове приміщення від 09 листопада 2017 року, ОСОБА_2 із сім`єю з 3 осіб ОСОБА_2 , ОСОБА_1 – чоловік, ОСОБА_3 – донька), отримала право заняття службового приміщення жилою площею 32,0 кв.м., що складається з 2 кімнат за № 221 в будинку АДРЕСА_3 (а.с. 103 т. 1).
З розпорядження голови Київської районної державної адміністрації ОМР за № 46-01р від 06 лютого 2019 року, вбачається, що було задоволено клопотання прокурора Одеської області Жученко О.Д. про виключення з числа службових квартири за АДРЕСА_2 (а.с. 10 т. 1).
Відповідно до розпорядження органу приватизації ОСОБА_2 передали двокімнатну квартиру, площею 64,9 кв.м., відновлювальною вартістю 11 грн. 68 коп., з оплатою в надлишків у розмірі 6 грн. 10 коп. (а.с. 8 т. 1).
З розрахунку площі квартири 64,9 кв.м. загальної площі – 31 кв.м. передано безоплатно в порядку приватизації, інша частина (64,9 – 31) 33,9 кв.м. підлягала оплаті у розмірі 6 грн. 10 коп., як надлишок площі (а.с. 9 т. 1).
30 жовтня 2019 року, ОСОБА_2 отримала в порядку приватизації свідоцтво про право власності на квартиру, загальною площею 64,9 кв.м., за АДРЕСА_2 (а.с. 7, 126 т. 1).
28 листопада ОСОБА_2 сплатила за надлишок приватизації площі у розмірі 6 грн. 10 коп., що підтверджується квитанцією (а.с. 12, 127 т. 1).
06.07.2020 року ОСОБА_2 зареєструвала в державному реєстрі речових прав право власності на квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 11 т. 1).
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 у визнанні права спільної сумісної власності на зазначену квартиру внаслідок сплати відповідачкою надлишку площі у розмірі 33,9 кв.м. приватизованої квартири за кошти у період шлюбу, суд першої інстанції виходив з того, що кошти у розмірі 6 грн. 10 коп. були особистими грошовими коштами відповідачки, оскільки були їй подаровані на день народження, що підтвердили свідки.
Однак, колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції не погоджується з підстав того, що розглядаючи позовні вимоги  ОСОБА_1 , та визнаючи в цій частині позовні вимоги безпідставними, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що сплата у розмірі 6 грн. 10 коп. за надлишки приватизованої площі, була проведена після отримання  ОСОБА_2  свідоцтва про право власності в порядку приватизації, що свідчить про те, що право власності на квартиру набуто в незалежності від сплати за надлишок загальної площі квартири.
Більш того в судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_1 підтвердив що самостійно знявся з реєстраційного обліку з квартири, яка підлягала приватизації, та зареєструвався у гуртожитку, що свідчить про те, що позивач не бажав приймати участі у приватизації.
Також суд апеляційної інстанції звертає увагу, що ОСОБА_1 , перебуває з 15.12.2006 року на квартирному обліку по групі першочерговій складом 1 особа, що підтверджується листом від 06.10.2020 року, виданим Малиновською районною адміністрацією (а.с. 128 т. 1).
Відповідно до статті 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований в органі державної реєстрації актів цивільного стану.
У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя – особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя та спільна сумісна власність подружжя.
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».
Згідно з абз. 1 ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизацією державного житлового фонду є відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.
Колегія суддів приходить висновку про те, що ОСОБА_2 одноособово приватизувала квартиру, а тому відповідно до ст. 57 СК України є її особистою власністю.
З урахуванням встановлених обставин, колегія суддів приходить висновку про те, що суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні позовних вимог про визнання права спільної сумісної власності на зазначену квартиру внаслідок сплати відповідачкою надлишку площі приватизованої квартири за кошти у період шлюбу, однак помилився з висновками.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання права спільної сумісної власності на зазначену квартиру у зв`язку з істотним збільшенням вартості квартири внаслідок спільних грошових затрат, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведена наявність істотного збільшення вартості належного на праві власності відповідачці нерухомого майна – спірної квартири після її приватизації.
З таким висновком суду колегія суддів погоджується, з огляду на таке.
Відповідно до ст. 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя.
Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості майна.
Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин.
Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті.
Отже, істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого подружжя.
Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної власності, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.
За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості.
Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна.
У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя – не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені у перебуванні у шлюбі.
Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном.
Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна.
Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що законодавець у статті 62 СК України не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном.
В іншому випадку, у разі збільшення вартості майна внаслідок тенденції загального удорожчання об`єктів нерухомості, інфляційних та інших об`єктивних процесів, не пов`язаних з внесками подружжя чи одного з них, визнання особистого майна одного з подружжя спільною сумісною власністю подружжя буде нести, як наслідок, непропорційне втручання у власність майна одного з подружжя, який набув таку власність до шлюбу.
Зазначені правові висновки узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду викладеними у постанові від 22.09.2020 по справі № 214/6174/15-ц, а також у постанові Верховного Суду КЦС справа № 334/7560/20 від 19.19.2022 року, які враховується судом першої інстанції під час ухвалення судового рішення у відповідності до ч.4 ст. 263 ЦПК України та ч.6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
На підтвердження своїх позовних вимог про визнання квартири спільною сумісною власністю та її розподілу у зв`язку з істотним збільшенням вартості квартири внаслідок спільних грошових затрат, позивачем надані квитанції про сплату будівельних матеріалів та висновок експерта.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджуються, що на підтвердження своїх позовних вимог, ОСОБА_1 надав квитанції про придбання будівельних матеріалів, а також висновок експерта.
Суд першої інстанції прийшов висновку про те, що висновок експерта є неналежним доказом у зв`язку з тим, що експерт не попереджався про кримінальну відповідальність, а надані квитанції не підтверджують проведення затрат на ремонтні роботи після здійснення приватизації.
Колегія суддів з таким висновком суду погоджується за наступних підстав.
Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно з ч.1 ст. 102 ЦПК України, висновок експерта – це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені в результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.
Так, ст. 106 ЦПК України передбачено можливість проведення експертизи на замовлення учасників справи.
Частиною 6 ст. 106 ЦПК України зазначено, що експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду. Згідно з ч.5 ст. 106 ЦПК України у висновку експерта повинно бути зазначено, що висновок підготовлений для подання до суду та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.
Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Висновок експерта, проведений  ОСОБА_4 , на підставі заяви ОСОБА_1 , не є належним та допустимим доказом, якщо у ньому не зазначено, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок і що він підготовлений для подання до суду.
Відповідне положення міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року № 522/1029/18.
Суд апеляційної інстанції вважає, що якщо для оцінки експертного висновку, наданого учасником справи, суду необхідно пересвідчитися, що експерт, який надав висновок, розуміє наслідки надання ним завідомо недостовірного висновку або з`ясувати інші питання, що мають значення для оцінки достовірності експертного дослідження, суд має за клопотанням сторони викликати експерта, попередити його про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивого висновку та надати сторонам можливість надати свої питання експерту.
Однак, під час розгляду справи у суді першої та апеляційної інстанції ані ОСОБА_1 , ані його адвокатом не було заявлено клопотання про допит експерта.
За таких підстав, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що висновок експерта є неналежним доказом.
Що стосується квитанцій, які надані позивачем на загальну суму 174 117, 03 грн. на придбання будівельних матеріалів, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що данні квитанції не є належними доказами з підстав того, що придбання товарів відбулось коли спірна квартира не була приватизованою, а мала статус службового житла (а.с. 13-25).
Також матеріали справи містять одну квитанцію на придбання будівельних матеріалів після приватизації датованою 19.01.2020 року на суму 421 грн., що на думку колегії суддів не може вважатися таким доказом, який підтверджує істотне збільшення вартості майна (а.с. 20 т. 1). 
З урахуванням встановленого, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є частково обґрунтованими, а суд апеляційної інстанції відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України, не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права, а тому приходить висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають, тому рішення суду підлягає зміні в мотивувальній частині рішення в редакції цієї постанови.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 3,4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з неповним встановленням обставин, які мають значення для справи, порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, зі зміною рішення в частині його мотивування.
Одночасно, колегія суддів наголошує на тому, що з урахуванням того, що позовні вимоги ОСОБА_1 є такими що не підлягають задоволенню, підстав для перерозподілу судових витрат колегія суддів не вбачає.
Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 26 жовтня 2023 року – змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.
В решті рішення залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складений 04 лютого 2025 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.М. Вадовська

______________________________________ Є.С. Сєвєрова