ПОСТАНОВА                                                                    
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                                                            
 
19 лютого 2025 року
м. Київ
 
справа № 947/16602/24
провадження № 61-13565св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), 
Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - держава-агресор російська федерація,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу представника  ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Одеського апеляційного суду від 30 вересня 2024 року у складі колегії суддів: Погорєлової С. О., Заїкіна А. П., Таварткіладзе О. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
 
У травні 2024 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до держави-агресора російської федерації (далі - рф) про стягнення моральної шкоди.
 
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 07 червня 2024 року позовну заяву залишено без руху для усунення недоліків.
 
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 17 червня 2024 року позовну заяву визнано неподаною і повернено позивачу.
 
Не погодившись з ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 17 червня 2024 року, ОСОБА_1 оскаржив її в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі посилався на те, що він звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 22 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір».
 
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 19 липня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 
17 червня 2024 року залишено без руху і надано строк для усунення недоліків.
 
Ухвалу мотивовано тим, що апеляційна скарга не відповідає вимогам ЦПК України, а саме заявник не сплатив судовий збір за подання апеляційної скарги. Апеляційний суд вказав, що заявник не надав доказів на підтвердження того факту, що він є особою, яка була вимушена переселитися з тимчасово окупованих територій України, про що зазначено саме в пункті 22 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір».
 
25 липня 2024 року ОСОБА_1 на виконання вимог ухвали суду надав заяву, 
в якій вказав, що він є власником нерухомого майна в м. Одесі, що підтверджується відповідним витягом з реєстру прав власності. Наголошував, що відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) до особи застосовуються положення про право мирно володіти своїм майном. А тому заявник вважав, що не має потреби в цьому контексті наводити будь-які доводи та розуміння всім відомого факту - збройної агресії рф на території України, що вже виключає можливість особи (в тому числі позивача) мирно володіти належним майном.
 
Короткий зміст оскаржуваного судового рішення
 
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 30 вересня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 визнано неподаною і повернено заявнику.
 
Ухвалу суду мотивовано тим, що оскільки у визначені судом строки недоліків апеляційної скарги заявник не усунув, судового збору не сплатив, доказів звільнення від сплати судового збору не надав, відповідно до статей 185, 357 ЦПК України апеляційну скаргу слід вважати неподаною та повернути заявнику.
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
 
09 жовтня 2024 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 через систему «Електронний суд» подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 17 червня 2024 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 30 вересня 2024 року і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що ОСОБА_1 відповідно до пункту 22 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору під час розгляду цієї справи в усіх судових інстанціях 
у зв?язку із тим, що його позов подано до рф про відшкодування завданої моральної шкоди у зв?язку із збройною агресією, що призвела до порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно. Наголошує, що відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції особа має право мирно володіти своїм майном. Тлумачення цього положення як захисту права власності було здійснено Європейським судом з прав людини у рішенні від 13 липня 
1979 року у справі «Маркс проти Бельгії» (Marckx v. Belgium), заява № 6833/74, в якому суд зазначив: «Визнаючи, що кожен має право мирно володіти своїм майном, стаття 1 по своїй суті забезпечує право власності». Вказує, що немає потреби в цьому контексті наводити будь-які доводи та розуміння, бо всім відомим є факт збройної агресії рф на території України, що вже виключає можливість особи (в тому числі позивача) мирно володіти своїм майном.
 
Доводи інших учасників справи
 
Відзив на касаційну скаргу не надійшов.
 
Рух касаційної скарги та матеріалів справи
 
Ухвалою Верховного Суду від 24 жовтня 2024 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника  ОСОБА_1 - 
ОСОБА_2 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 17 червня 
2024 року відмовлено.
 
Ухвалою Верховного Суду від 14 листопада 2024 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - 
ОСОБА_2 на ухвалу Одеського апеляційного суду від 30 вересня 
2024 року у справі та витребувано її матеріали з Київського районного суду 
м. Одеси.
 
20 грудня 2024 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 27 січня 2025 року справу призначено до судового розгляду.
 
Позиція Верховного Суду 
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи 
у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
 
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.
 
Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
 
Право на справедливий судовий розгляд, закріплене у пункті 1 статті 6 Конвенції, потрібно розглядати як право на доступ до правосуддя.
 
Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини 
і громадянина захищаються судом.
 
Конституцією України закріплено основні засади судочинства (частина друга статті 129). Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист, зокрема, на забезпечення права на апеляційний перегляд справи та 
у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України).
 
Згідно з частиною першою статті 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.
 
Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства 
є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема забезпечення права на апеляційний перегляд справи.
 
Реалізація права особи на судовий захист здійснюється, зокрема шляхом оскарження судових рішень у судах апеляційної інстанції, оскільки перегляд таких рішень в апеляційному порядку гарантує відновлення порушених прав 
і охоронюваних законом інтересів особи. Згідно з правовою позицією Конституційного Суду України правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).
 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 06 грудня 2007 року у справі «Воловік проти України», заява № 15123/03, зазначив, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції якщо апеляційне оскарження існує 
в національному правовому порядку, держава зобов`язана забезпечити особам під час розгляду справи в апеляційних судах, в межах юрисдикції таких судів, додержання основоположних гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції, з урахуванням особливостей апеляційного провадження, а також має братися до уваги процесуальна єдність судового провадження 
в національному правовому порядку та роль в ньому апеляційного суду (рішення ЄСПЛ у справі «Podbielski and PPU Polpure v. Poland» від 26 липня 2005 року, заява № 39199/98).
 
ЄСПЛ зауважив, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із цим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі «De Geouffre de la Pradelle v. France» від 16 грудня 1992 року, заява № 12964/87).
 
Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на апеляційне оскарження рішення суду та перегляд оскаржуваного рішення в апеляційному порядку, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції, на справедливий суд.
 
Однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення апеляційного оскарження судового рішення. Можливість (право) оскарження судових рішень у суді апеляційної інстанції є складовою права особи на судовий захист. Перегляд судових рішень в апеляційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини 
і громадянина.
 
Відповідно до пункту 3 частини четвертої та частини п`ятої статті 356 ЦПК України до апеляційної скарги додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону. Якщо апеляційна скарга подається особою, звільненою від сплати судового збору відповідно до закону, у ній зазначаються підстави звільнення від сплати судового збору.
 
За приписами частини другої статті 357 ЦПК України до апеляційної скарги, яка оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 356 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу.
 
Згідно з частиною першою статті 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.
 
В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити) (частина друга статті 185 ЦПК України).
 
Відповідно до частини третьої статті 185 ЦПК України якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені 
статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.
 
Закон України «Про судовий збір» є спеціальним законом, який визначає підстави для звільнення від сплати судового збору та пільги щодо його сплати, а отже, саме правові приписи, передбачені в наведеному Законі, підлягають застосуванню під час вирішення судом питання про звільнення осіб від сплати судового збору у випадках, визначених у статтях 3, 5 цього Закону.
 
Відповідно до матеріалів справи, що переглядається, представник 
ОСОБА_1 - ОСОБА_2 в апеляційній скарзі зазначав, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 22 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір».
 
Залишаючи без руху апеляційну скаргу, апеляційний суд керувався тим, що заявник не надав доказів на підтвердження того факту, що він є особою, яка була вимушена переселитися з тимчасово окупованих територій України, про що зазначено саме в пункті 22 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір».
 
На виконання вимог зазначеної ухвали ОСОБА_1 надав заяву, 
в якій вказав, що він звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 22 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», оскільки 
євласником нерухомого майна в м. Одесі, що підтверджується відповідним витягом з реєстру прав власності. Наголошував, що відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) до особи застосовуються положення про право мирно володіти своїм майном. А тому заявник вважав, що не має потреби 
в цьому контексті наводити будь-які доводи та розуміння всім відомого факту - збройної агресії рф на території України, що вже виключає можливість особи (в тому числі позивача) мирно володіти належним майном.
 
Суд апеляційної інстанції, вважаючи, що заявник не усунув недоліки апеляційної скарги, визнав цю скаргу неподаною та повернув її, виснувавши, що підстав для звільнення позивача від сплати судового збору за пунктом 22 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» немає, оскільки заявник не надав доказів на підтвердження того факту, що він є особою, яка була вимушена переселитися з тимчасово окупованих територій України, про що зазначено саме в пункті 22 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір».
 
Верховний Суд не погоджується з наведеними висновками суду апеляційної інстанції щодо наявності достатніх підстав для повернення апеляційної скарги з таких міркувань.
 
Відповідно до пункту 22 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах за позовами до держави-агресора російської федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно.
 
Результат аналізу вказаної норми матеріального права дає підстави зробити висновок про те, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі, які внаслідок тимчасової окупації території України, збройної агресії, збройного конфлікту рф вимушено переселилися з тимчасово окупованих територій України, були поранені, перебували в полоні, незаконно були позбавлені волі або викрадені, а також внаслідок таких дій було порушено їх право власності на рухоме та/або нерухоме майно.
 
У справі, що переглядається,  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до держави-агресора російської федерації про стягнення моральної шкоди 
у зв?язку із порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції щодо права на мирне володіння своїм майном внаслідок збройної агресії рф, що призвело до порушення права власності позивача на нерухоме майно.
 
Суд апеляційної інстанції, залишаючи без руху апеляційну скаргу, а згодом її повертаючи, не врахував пункт 22 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», не звернув уваги на те, що вказаною нормою передбачено звільнення від сплати судового збору позивачів - у справах за позовами до держави-агресора російської федерації про відшкодування завданої моральної шкоди у зв`язку з збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до порушення права власності на нерухоме майно.
 
Апеляційний суд залишив поза увагою те, що ОСОБА_1 звернувся з позовом до держави-агресора російської федерації про відшкодування моральної шкоди у зв?язку з збройною агресією, що призвело до порушення права власності на нерухоме майно, а тому він є таким, що відповідно до пункту 22 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору за подання цього позову.
 
За таких обставин Верховний Суд погоджується з доводами касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції безпідставно поклав на заявника обов`язок зі сплати судового збору та повернув апеляційну скаргу.
 
Висновки за результатом розгляду касаційної скарги
 
Верховний Суд встановив, що висновки апеляційного суду про повернення апеляційної скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 не ґрунтуються на положеннях цивільного процесуального законодавства, що обмежило права заявника на доступ до правосуддя.
 
У частині шостій статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.
 
Зважаючи на наведене, Верховний Суд дійшов переконання, що касаційну скаргу потрібно задовольнити частково, скасувати ухвалу Одеського апеляційного суду від 30 вересня 2024 року, справу передати до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.
 
У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України зазначено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
З урахуванням цих приписів підстав для розподілу судових витрат немає.
 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника  ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.
 
Ухвалу Одеського апеляційного суду від 30 вересня 2024 року скасувати, справу передати на розгляд до апеляційного суду для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	М. Є. Червинська    	
Судді: 	А. Ю. Зайцев    	
 	Є. В. Коротенко    	
 	В. М. Коротун    	
 	М. Ю. Тітов