ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2025 р. 	Справа № 440/4772/23	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Макаренко Я.М.,
Суддів: Жигилія С.П. ,  Любчич Л.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 25.03.2024, головуючий суддя І інстанції: О.О. Кукоба,  м. Полтава,   по справі № 440/4772/23
за позовом               ОСОБА_1  
до              Військової частини НОМЕР_1                      
про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення коштів,
ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі – відповідач), у якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Міністерство оборони України щодо невиплати та ненарахування ОСОБА_1 виплати за вислугу років, надбавки за особливості проходження служби, щомісячної премії, грошової компенсації за невикористані календарні дні основної та додаткової відпустки, матеріальної допомоги для вирішення соціально- побутових питань за 2022, грошової допомоги на оздоровлення за 2022 рік;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Міністерство оборони України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 :
виплату за вислугу років у Збройних Силах, яка становить: становить: календарна 02 роки 07 місяців 00 днів , пільгова 01 рік 07 місяців 00 днів;
надбавку за особливості проходження служби в розмірі 65% від окладу за військовим званням, посадового окладу та надбавки за вислугу років з 01 по 27 грудня 2022 року;
щомісячну премію за особистий внесок у загальні результати служби в розмірі 289% від місячного посадового окладу за період з 01 по 27 грудня 2022 року;
грошову компенсацію за невикористані календарні дні основної відпустки; 
грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2022 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби; 
матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2022 рік, згідно п. 1 P.XXIV Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 № 260;
грошову допомогу на оздоровлення за 2022 рік, відповідно до підпункту 3 пункту 1 статті 5 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб»;
- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Міністерство оборони України на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 27.12.2022 по день винесення рішення судом;
- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Міністерство оборони України на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди у розмірі 30000,00 грн. (тридцять тисяч грн. 00 коп.).
Позовні вимоги обґрунтував посиланням на те, що він проходив військову службу у Збройних Силах України, наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 26.12.2022 №89-РС звільнений у відставку за станом здоров`я та на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 27.12.2022 №315 виключений зі списків особового складу. За твердженням позивача, при звільненні з військової служби йому не нараховані та не виплачені окремі складові грошового забезпечення, а також компенсаційні виплати, внаслідок чого він змушений звернутись до суду з цим позовом.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 25.03.2024 р. позовні вимоги ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов?язання вчинити певні дії та стягнення коштів задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні, грошової компенсації за невикористані календарні дні основної щорічної відпустки та додаткової відпустки учаснику бойових дій за 2022 рік, грошової допомоги на оздоровлення за 2022 рік.
Зобов?язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за чотири календарні дні невикористаної основної щорічної відпустки за 2022 рік, грошову компенсацію на невикористані 14 календарних днів додаткової відпустки учаснику бойових дій за 2022 рік, грошову допомогу на оздоровлення за 2022 рік, одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за два повних календарних років служби.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 25.03.2024 р. по справі №440/4772/23 в частині задоволення позовних вимог позивача та постановити в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог  у повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначив, що позовна заява ОСОБА_1 не містить позовної вимоги щодо зобов`язання військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити йому одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожен повний календарний рік служби. Будь-яких заяв про збільшення розміру позовних вимог військова частина НОМЕР_1 від позивача не отримувала. Інформація щодо надходження таких заяв також відсутня і в описовій частині оскаржуваного рішення
Зазначив, що оскільки ОСОБА_1 не прослужив у військовій частині НОМЕР_1 жодного повного календарного місяця, у нього не виникло право на щорічну відпустку, а відтак і грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки.
Крім того, вказав, що у зв`язку з тим, що під час дії воєнного стану військовослужбовцям припинено надання будь-яких інших, не передбачених ч. 18 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» відпусток, у тому числі додаткових відпусток учасникам бойових дій, у позивача відсутнє і право на отримання компенсації за невикористані дні такої додаткової відпустки. Відтак, військовою частиною НОМЕР_3 не було допущено протиправної бездіяльності в цій частині. Також зазначив, що підставою для виплати грошової допомоги на оздоровлення є надання щорічної основної відпустки або її частини. Виплата грошової допомоги на оздоровлення можлива без надання щорічної основної відпустки, але виключно за рапортом військовослужбовця, з яким позивач не звертався. 
Позивачем не надано до суду відзив на апеляційну скаргу відповідача. 
На підставі положень п.3 ч.1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. 
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
Судом встановлено, що солдат ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_3 на посаді стрільця стрілецького відділення стрілецького взводу стрілецької роти з 05.11.2022 по 27.12.2022.
Зокрема, наказом командира військової частини НОМЕР_1  від 05.11.2022 № 263 солдата ОСОБА_1 , призначеного наказом командира військової частини НОМЕР_4 (по особовому складу) від 02.11.2022 №160-РС на посаду стрільця стрілецького відділення стрілецького взводу стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 , вважати таким, що з 05.11.2022 справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов?язків за посадою (а.с. 63).
Наказом командира військової НОМЕР_1 від 24.11.2022 №282 визнано вважати таким, що вибув на лікування з 22.11.2022 солдата ОСОБА_1 (а.с. 64).
Наказом командира НОМЕР_5 окремої бригади територіальної оборони від 26.12.2022 №89-РС солдата ОСОБА_1 звільнено з військової служби у відставку за підпунктом «б» (за станом здоров?я (на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку) (а.с. 65).
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 27.12.2022 №315 солдата ОСОБА_1 , стрільця стрілецького відділення стрілецького взводу стрілецької роти, з 27.12.2022 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення (а.с. 10).
Цим наказом визначено:
вислуга у Збройних Силах України становить: календарна 02 роки 07 місяців 00 днів, пільгова 01 рік 07 місяців 00 днів;
виплатити щомісячну премію за особистий внесок у загальні результати служби в розмірі 289% від місячного посадового окладу за період з 01 по 27 грудня 2022 року;
щорічна основна відпустка за 2022 рік не надавалась;
відпустка за сімейними обставинами не надавалась;
матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань за 2022 рік не виплачувалась;
грошова допомога на оздоровлення за 2022 рік не виплачувалась.
Позивач, стверджуючи про те, що відповідач не провів з ним повного розрахунку при звільненні, звернувся до суду з цим позовом.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність у позивача права на отримання грошової компенсації за чотири календарні дні невикористаної основної щорічної відпустки за 2022 рік, грошової компенсації на невикористані 14 календарних днів додаткової відпустки учаснику бойових дій за 2022 рік, грошової допомоги на оздоровлення за 2022 рік, а також одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за два повних календарних років служби.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що позивачем рішення суду першої інстанції не оскаржується. Отже, в межах розгляду цієї справи судом апеляційної інстанції надається правова оцінка висновкам суду в частині задоволення позовних вимог.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини п?ятої статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Згідно з частиною першою статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»  від 20.12.1991 №2011-XII (далі – Закон №2011-XII) (в редакції на момент виникнення спірних відносин) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.
Відповідно до частин другої, третьої статті 9 Закону №2011-XII до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
За приписами частини четвертої статті 9 Закону №2011-XII грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
За змістом частини першої статті 10-1 Закону №2011-XII військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення.
Згідно з частиною другою статті 10-1 Закону №2011-XII щорічна основна відпустка надається протягом календарного року. В особливих випадках з дозволу прямого начальника, уповноваженого Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, які відповідно до закону здійснюють керівництво військовими формуваннями, утвореними відповідно до законів України, керівниками правоохоронних органів та керівниками розвідувальних органів України, щорічна основна відпустка за минулий рік надається в першому кварталі наступного року, якщо раніше її не було надано.
Військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, тривалість щорічної основної відпустки в році початку військової служби обчислюється з розрахунку 1/12 частини тривалості відпустки, на яку вони мають право відповідно до пункту 1 цієї статті, за кожний повний місяць служби до кінця календарного року. При цьому військовослужбовцям, які мають право на відпустку тривалістю 10 календарних днів і більше, оплачується вартість проїзду до місця проведення відпустки і назад в межах України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відпустка тривалістю менш як 10 календарних днів за бажанням військовослужбовця може бути надана йому одночасно із щорічною основною відпусткою в наступному році. У такому самому порядку надається щорічна основна відпустка і військовослужбовцям, які перебували у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.
У силу абзацу третього пункту 14 статті 10-1 у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Правила виплати грошового забезпечення військовослужбовцям деталізовані приписами Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оброни України від 07.06.2018 №260 (далі – Порядок №260).
Відповідно до абзацу першого пункту 3 розділу ХХХІ Порядку №260 у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
При цьому грошове забезпечення за період наданої відпустки або розмір грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки у рік звільнення обчислюється з такого розрахунку: тим, які мають вислугу до 10 календарних років, – 2,5 календарних дня.
Одержана в результаті обчислення тривалість відпустки округлюється в бік збільшення до повного дня.
Пунктами 5, 6 розділу ХХХІ Порядку №260 передбачено, що військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які мають право на щорічні додаткові відпустки відповідно до чинного законодавства України, виплачується компенсація за всі календарні дні невикористаної додаткової відпустки, яка надається в повному обсязі або пропорційно часу, прослуженому в році звільнення.
Розрахунок грошового забезпечення за час надання щорічної основної відпустки з подальшим виключенням зі списків особового складу та грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки здійснюється виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення, які військовослужбовець отримував за останньою займаною штатною посадою.
Стверджуючи про відсутність підстав для нарахування та виплати позивачу грошової компенсації за невикористану частину основної щорічної відпустки відповідач виходив з того, що солдат ОСОБА_1 не прослужив у військовій частині НОМЕР_1 жодного повного місяця, внаслідок чого у нього не виникло право на щорічну відпустку.
При цьому відповідач вважав, що до періоду служби позивача, який дає право на щорічну основну відпустку, слід зарахувати виключно строк служби з 05 по 21 листопада 2022 року (тобто 17 календарних днів), оскільки з 22.11.2022 позивач вибув на лікування на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 24.11.2022 №282.
Проте суд не погоджується з наведеними доводами відповідача, адже ні Закон №2011-XII, ні Порядок №260, ані жоден інший нормативно-правовий акт не містять приписів, що виключали б період лікування військовослужбовця зі строку несення ним військової служби, який враховується для визначення права на основну щорічну відпустку.
Таким чином, з метою визначення права позивача на щорічну основну відпустку до строку військової служби слід зарахувати період з 05 листопада по 27 грудня 2022 року, тобто 53 календарних дні.
Як наслідок, позивач за період служби у військовій частині НОМЕР_1 (з 05.11.2022 по 27.12.2022) набув право на основну щорічну відпустку тривалістю повних 4 календарних дні.
Оскільки така відпустка ним не використана, то на дату звільнення з військової частини НОМЕР_1 позивач набув право на отримання грошової компенсації за невикористані дні основної щорічної відпустки.
Щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки учаснику бойових дій за 2022 рік, колегія суддів зазначає таке.  
Виходячи з наведених вище положень абзацу третього пункту 14 статті 10-1 Закону №2011-XII та пункту 3 розділу ХХХІ Порядку №260, військовослужбовець при звільненні з військової служби за станом здоров?я має право на виплату грошової компенсації за невикористану відпустку учаснику бойових дій.
Військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які мають право на щорічні додаткові відпустки відповідно до чинного законодавства України, виплачується компенсація за всі календарні дні невикористаної додаткової відпустки, яка надається в повному обсязі або пропорційно часу, прослуженому в році звільнення (пункт 5 розділу ХХХІ Порядку №260).
Залученою до матеріалів справи копією посвідчення від 26.08.2021, підтверджено, що ОСОБА_1 є учасником бойових дій (а.с. 9).
Згідно із п. 12 ст. 12 Закону України від 22.10. 1993 № 3551-ХІІ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (з наступними змінами, далі – Закон № 3551-ХІІ) учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Статтею 4 Закону України від 05.11.1996 року №504/96-ВР «Про відпустки» (далі – Закон №504/96-ВР) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (ст. 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (ст. 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (ст. 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Відповідно до ст. 16-2 Закону №504/96-ВР, зокрема, учасникам бойових дій, статус яких визначений Законом № 3551-XII, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Згідно з п. 8 ст. 10-1 Закону України від 20.12. 1991№ 2011-XII військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв?язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону №504/96-ВР. Інші додаткові відпустки надаються на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.
У разі, якщо Законом №504/96-ВР або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.
Абзацом 3 п.14 ст. 10-1 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абз.1, 2 цього пункту військовослужбовців зі служби, у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Відповідно до п.17 ст. 10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені п. 1, 6 та 12 цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених п.1 цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.
Згідно з п. 18 ст. 10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.
Відповідно до п. 19 ст. 10-1 Закону 2011-ХІІ надання військовослужбовцям у періоди, передбачені п. 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток припиняється, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв?язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії.
При цьому, визначення поняття особливого періоду наведене у Законах України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 року № 3543-XII та «Про оборону України» від 06.12.1991 року № 1932-XII (далі – Закон № 3543-XII, Закон № 1932-XII). 
За визначенням ст.1 Закону № 3543-XII особливий період це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов?язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Стаття 1 Закону № 1932-XII визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Крім того, в ст.1 Закону № 3543-XII надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація – комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.
Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, у тому числі додаткової відпуски. Однак Законом №2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.
Водночас у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.
Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до п. 19 ст. 10-1 Закону 2011-ХІІ у періоди, передбачені п. 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується п.12 ст. 12 Закону №3551-XII, п. 8 ст. 10-1 Закону № 2011-ХІІ, ст. 16-2 Закону №504/96-ВР.
Крім того, як було зазначено, відповідно до п. 3 розділу XXXI Порядку № 260 у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров?я, у зв??язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини, та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки, або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої ст.16-2 Закону № 504/96-ВР та п. 12 ч.1 ст.12 Закону № 3551-ХІІ.
Колегія суддів також зазначає, що частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У силу статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об?єктивному дослідженні.
Відповідачем у ході розгляду справи не було надано докази, що позивач у 2022 році використав право на додаткову відпустку учаснику бойових дій тривалістю 14 календарних днів або отримав грошову компенсацію невикористаної відпустки.
Позивач станом на 24.02.2022 проходив військову службу у Збройних Силах України за контрактом (а.с. 12), тобто не є призваним на військову службу під час мобілізації на період дії воєнного стану.
Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби, їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, що спростовує посилання відповідача на те, що під час дії особливого періоду не передбачено виплату грошової компенсації у разі невикористання додаткової відпустки учасниками бойових дій.
Щодо нарахування та виплати позивачу грошової допомоги на оздоровлення за 2022 рік, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до частини третьої статті 15 Закону №2011-XII військовослужбовцям виплачуються грошова допомога на оздоровлення та державна допомога сім`ям з дітьми в порядку і розмірах, що визначаються законодавством України.
Кабінет Міністрів України 30.08.2017 прийняв постанову №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», яка набрала чинності 01.03.2018, та пунктом 5 якої  надано право керівникам державних органів у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання установлювати, окрім іншого: надавати один раз на рік військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення, та допомогу для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.
Пунктами 1, 2 розділу ХХІІІ Порядку №260 передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які набули (набувають) право на отримання щорічної основної (канікулярної) відпустки, один раз на рік виплачується грошова допомога для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.
Грошова допомога для оздоровлення надається військовослужбовцям у разі вибуття їх у щорічну основну відпустку повної тривалості, або у другу частину щорічної основної відпустки (у тому числі в дозволених випадках за невикористану відпустку за минулі роки), або без вибуття у відпустку (за їх рапортом протягом поточного року) на підставі наказу командира військової частини, а командиру (начальнику) – на підставі наказу вищого командира (начальника) із зазначенням у ньому суми грошової допомоги.
Військовослужбовцям, звільненим з військової служби, які мали право на грошову допомогу для оздоровлення та не отримали її протягом року, виплата цієї допомоги здійснюється на підставі наказу командира військової частини про виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини, в якому оголошується про її виплату.
Згідно з п. 3 розділу ХХІІІ Порядку №260 військовослужбовцям, які прибули для подальшого проходження військової служби і зараховані до Збройних Сил України з інших утворених відповідно до законів України військових формувань, правоохоронних органів спеціального призначення, а також інших державних органів, грошова допомога для оздоровлення виплачується за умови ненадання цієї допомоги за попереднім місцем служби за рік, у якому вони прибули.
Як встановлено судом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 27.12.2022 №315 грошова допомога на оздоровлення за 2022 рік ОСОБА_1 не виплачувалася.
Доказів щодо отримання позивачем грошової допомоги для оздоровлення за попередніми місцями служби  матеріали справи не містять.
Особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача – орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.
Відповідачем жодних належних доказів на підтвердження правомірності власних дій (бездіяльності), які є предметом оскарження, надано не було.
Отже, аналіз наведених приписів законодавства дає підстави для висновку, що позивач набув право на отримання відповідної виплати у зв?язку зі звільненням, а тому подання позивачем будь-яких рапортів або реалізації права на відпустку не вимагається, внаслідок чого суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо безпідставності доводів відповідача про те, що солдат ОСОБА_1 не звертався до командира військової частини НОМЕР_1 з рапортом про виплату грошової допомоги на оздоровлення при звільненні.
З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість вимоги позивача щодо виплати йому грошової допомоги для оздоровлення за 2022 рік за фактом звільнення з військової служби.
Щодо зобов?язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за два повних календарних років служби, колегія суддів зазначає наступне. 
Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно із ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб?єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб?єкта владних повноважень протиправними та зобов?язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб?єкта владних повноважень протиправною та зобов?язання вчинити певні дії тощо.
Відповідно до п. 9 ч. 8 ст. 160 КАС України в позовній заяві у справах щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб?єкта владних повноважень зазначається обґрунтування порушення оскаржуваними рішеннями, діями чи бездіяльністю прав, свобод, інтересів позивача.
Пунктами 1, 3, 8 ч. 1 ст. 4 КАС України встановлено, що адміністративна справа – переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.
Позивач – особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, або адміністратор за випуском облігацій, який подає позов до адміністративного суду на захист прав, свобод та інтересів власників облігацій відповідно до положень Закону України «Про ринки капіталу та організовані товарні ринки», а також суб?єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду.
З аналізу вищевказаних норм законодавства можна дійти висновку, що право на звернення до суду мають особи, права, свободи та інтереси яких порушені рішенням, дією чи бездіяльністю суб?єкта владних повноважень на момент звернення. Особа, яка звертається до адміністративного суду за захистом самостійно визначає спосіб, передбачений статтею 5 КАС України, та обґрунтовує у позовній заяві заявлені вимоги, задоволення яких повинно призвести до поновлення прав, свобод та інтересів.
Відповідно до усталеної судової практики обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність порушення суб?єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду; порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка безпосередньо або через представника стверджує про їх порушення; вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особі, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача; під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав та інтересів позивача (ухвала Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №802/2474/17-а та постанови Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 640/14623/20, від 18 березня 2021 року у справі № 826/3932/17, від 19 травня 2021 року у справі № 826/13229/16 та ін.).
Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб?єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Принцип диспозитивності покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин). Під час розгляду справи суд зв?язаний предметом і обсягом заявлених позивачем вимог.
Верховний Суду неодноразово наголошував на тому, що суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову, зокрема у постановах від 29 травня 2019 року у справі № 2-3632/11, від 15 липня 2019 року у справі № 235/499/17, від 30 жовтня 2019 року у справі № 390/131/18, від 1 квітня 2020 року у справі № 686/24003/18 тощо.
Вихід за межі позовних вимог обмежений імперативними вимогами процесуального законодавства.
Тобто, принцип диспозитивності передбачає розгляд судом справи в межах позовних вимог і підстав позову, визначених особою, яка звернулася за захистом до суду. Вихід суду за межі позовних вимог процесуальний закон допускає як виняток у разі, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, і таких вихід обґрунтований судом у судовому рішенні.
Разом з цим, колегія суддів з позовної заяви встановила, що позивач не заявляв вимог щодо зобов?язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за два повних календарних років служби.
При цьому, суд першої інстанції не обґрунтував підстав, які стали підставою для виходу за межі позовних вимог та задоволення позовних вимог, які не заявлялися позивачем.
З огляду на викладене рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 25 березня 2024 р. підлягає скасуванню в частині визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні та зобов`язання нарахувати і виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за два повних календарних років служби.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують обставини, досліджені та перевірені судом та не впливають на висновки суду.
При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов?язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов?язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов?язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
За наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення (п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України).
Підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з?ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права (п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 317 КАС України).
Таким чином, суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 25.03.2024 р. скасуванню в частині задоволених позовних вимог визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні та зобов`язання нарахувати і виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за два повних календарних років служби. 
Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - задовольнити частково.
Рішення  Полтавського окружного адміністративного суду від 25.03.2024 по справі № 440/4772/23 - скасувати в частині визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні та зобов`язання нарахувати і виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за два повних календарних років служби та прийняти в цій частині постанову про відмову у задоволенні позовних вимог.
В іншій частині рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 25.03.2024 р. по справі № 440/4772/23 – залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Я.М. Макаренко 	
Судді	   	С.П. Жигилій    Л.В. Любчич