ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 лютого 2025 року
м. Харків
справа № 644/401/24
провадження № 22-ц/818/802/25 
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого –                Пилипчук Н.П.,
суддів –                        Маміної О.В., Яцини В.Б.,
за участю секретаря –        Львової С.А.,
учасники справи:
позивачка –  ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 08 жовтня 2024 рокув складі судді Шевченка С.В.
в с т а н о в и в:
У січні 2024 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до  ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.
Позовна заява мотивована тим, що з 29 липня 2006 року по 19 серпня 2021 року вона з ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Зазначила, що за період шлюбу ними придбано наступне майно, а саме 1/3 частина квартири АДРЕСА_1 та автомобіль ВАЗ 217130 1596, д.н.з. НОМЕР_1 , 2011 року випуску. 
Вказане майно було зареєстроване на ім`я  ОСОБА_2 , однак він не визнає її прав на частку у придбаному майні.
Просила визнати за  ОСОБА_1 право власності на 1/6 частку квартири АДРЕСА_1 та стягнути з ОСОБА_2 на її користь 59 985,00 грн у якості грошової компенсації належної їй частини автомобіля ВАЗ 217130 1596, д.н.з. НОМЕР_1 , 2011 року випуску, вирішити питання щодо судових витрат.
Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 08 жовтня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково, в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 59 985 грн у якості грошової компенсації належної позивачці частини автомобіля ВАЗ 217130 1596, д.н.з. НОМЕР_1 , 2011 року випуску; в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності в цілому на автомобіль ВАЗ 217130 1596, д.н.з. НОМЕР_1 , 2011 року випуску; відмовлено ОСОБА_1 у визнанні права власності на 1/6 частку квартири АДРЕСА_1 ; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати з оплати судового збору у розмірі 599,81 грн.
Не погоджуючись з рішенням суду  ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення скасувати в частині відмови у визнанні права власності на 1/6 частку квартири АДРЕСА_1 , ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити цю вимогу.
Апеляційна скарга мотивована тим, що вона мала необхідний і достатній рівень доходу для придбання спірного майна, а тому не можна виключати участі обох з подружжя у придбанні частини спірної квартири. Зазначила, що у нотаріально посвідченій заяві про надання дозволу на укладення договору від 05 вересня 2012 року вона вказала, що надає згоду чоловіку на придбання квартири за кошти, що належать подружжю на праві спільної сумісної власності. Вказала, що відповідач не довів того, що витратив отримані від продажу іншої квартири кошти на придбання 1/3 частини спірної квартири.

21 листопада 2024 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він вважав рішення суду законним, а апеляційну скаргу необґрунтованою. При цьому зазначив, що спірна 1/3 частка квартири придбана ним в результаті продажу частки у приватизованій квартирі, а не створена спільними зусиллями чи спільною працею сторін.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що ОСОБА_1 оскаржує рішення суду першої інстанції лише в частині відмови у визнані за неюправа власності на 1/6 частку квартири АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим в іншій частині рішення суду судом апеляційної інстанції не переглядається.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1   необхідно залишити без задоволення, рішення суду в оскаржуваній частині – залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині мотивовано тим, що ОСОБА_2 спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на спірну 1/3 частку квартири, яка набута ними в період шлюбу.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 29 липня 2006 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.9,16).
Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 19 серпня 2021 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.14-15,122-124). 
05 вересня 2012 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 продали, а ОСОБА_5 прийняв у власність квартиру АДРЕСА_2 . Продаж здійснено за суму 349 600,00 грн.
Відповідно до пункту 2 цього договору відчужувана квартира належить продавцям на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Виконавчого комітету Харківської міської ради 08 квітня 2008 року за реєстраційним № 7-08-288613, на підставі розпорядження від 08 квітня 2008 року № 2258, зареєстрована у Комунальному підприємстві «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 05 червня 2008 року за реєстровим № П-7-29713, право власності зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», Витяг про державну реєстрацію прав номер: 35397864 від 05 вересня 2012 року, реєстраційний номер: 37507398, номер запису: П-7-29713 в книзі: 1.
Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Серветник А.Г. та зареєстровано в реєстрі за № 1799 (а.с.116).
05 вересня 2012 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 придбали квартиру таким чином: ОСОБА_4 – 2/3 частки, ОСОБА_2 – 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 . Продаж вчинено за суму 320 000,00 грн.
Відповідно до пункту 6 цього договору 2/3 частки квартири набуваються ОСОБА_4 в особисту приватну власність, за кошти, які є її особистою приватною власністю, що підтверджується заявою чоловіку ОСОБА_6 , справжність підпису на якій засвідчено 05 вересня 2012 року за реєстровим № 1787. 1/3 частка квартири набувається ОСОБА_2 за згодою дружини, ОСОБА_1 , її заява від 05 вересня 2012 року за реєстровим № 1795.
Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Сервтник А.Г. та зареєстровано в реєстрі за № 1790 (а.с.100-102,117-118).
Відповідно до заяви від 05 вересня 2012 року ОСОБА_1 надала згоду своєму чоловіку ОСОБА_2 на купівлю 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 , на спільні кошти, набуті ними за час зареєстрованого шлюбу, за суму та на умовах на його розсуд. Дана заява посвідчена приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Сервтник А.Г. та зареєстровано в реєстрі за № 1795 (а.с.171).
Матеріали справи містять трудову книжку ОСОБА_1 , а також індивідуальні відомості про застраховану особу, з якої вбачається, зокрема, що за 2006 рік їй нараховано дохід в розмірі 8200,00 грн, за 2007 рік – 4335,79 грн, за 2008 рік – 6390,00 грн, за 2009 рік – 7718,00 грн, за 2010 рік – 22 589,84 грн, за 2011 рік – 33 309,51 грн, за 2012 рік – 36 610,83 грн, за 2013 рік – 42 122,88 грн, за 2014 рік – 41 546,59 грн, за 2015 рік – 44 239,78 грн, за 2016 рік – 62 795,41 грн, за 2017 рік – 116 884,62 грн, за 2018 рік – 210 521,49 грн, за 2019 рік – 201 707,50 грн (а.с.20-28,29-36).

У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.
Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України).
Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі № 569/13242/14-ц.
Стаття 41 Конституції України гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.
Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення ЄСПЛ у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції»).
У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.
ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.
Отже, першою умовою виправданості втручання у права, гарантовані статтею першою Протоколу № 1 до Конвенції є те, що воно має бути передбачене законом.
Вказаний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі № 534/1017/20.
Відповідно до частини третьої, четвертої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
Згідно із статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Тобто, статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.
Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, провадження № 61-15462св18, а також у постанові Верховного Суду від 28 грудня 2022 року у справі № 676/4308/21 (провадження № 61-7301св22). 
Подібні правила викладені також у частині першій статті 57 СК України, відповідно до якої особистою приватною власністю дружини, чоловіка є зокрема майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.
У разі, якщо спірне майно учасниками справи набуто в період перебування в шлюбі, той факт, що воно зареєстровано на одного з подружжя, не позбавляє іншого права на частку в такому майні.
Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 19 грудня 2022 року у справі № 330/1569/19.
Згідно зі статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Верховний Суд виходить з того, що у справах про поділ спільного майна подружжя необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.
Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю (частина сьома статті 57 СК України).
В постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2024 року у справі № 712/3590/22 (провадження № 61-14297сво23) зроблено висновок, що «вчинення згоди іншим з подружжя на розпорядження спільним майном є одностороннім правочином, розрахованим на його сприйняття іншими особами, а саме - подружжям, який є стороною договору, та третьою особою (інша сторона договору). Волевиявлення іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном, яке виражено у згоді, адресоване та сприймається як подружжям, який виступає стороною договору, так і контрагентом за таким договором.
Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном має значення на стадії укладення договору та є необхідним юридичним фактом для укладення відповідного договору іншим з подружжя, який є стороною договору, з його контрагентом. Сторона договору (інший з подружжя) представляє у відносинах з своїм контрагентом права та інтереси того з подружжя, який надав згоду.
Сприйняття волевиявлення іншого з подружжя на розпорядження спільним майном відбувається шляхом відображення такої згоди у відповідному договорі. У такому випадку регулюючий ефект договору поширюється як на сторони договору, так і на іншого з подружжя (співвласника), який надав згоду на розпорядження спільним майном.
Згода одного з подружжя на вчинення другим з подружжя договору з розпорядження спільним майном як односторонній правочин є одним із правомірних обмежень свободи договору, оскільки визначена законодавцем необхідність одержання згоди обмежує як того з подружжя, хто укладає договір з розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і контрагента за договором, оскільки він має переконатися, що особа, з якою укладається договір, перебуваючи в шлюбі, має згоду на укладення такого договору.
Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя поширюється як на випадки відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і на випадки набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності.
Надання згоди іншим з подружжя на набуття майна подружжям (стороною договору) свідчить про набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності, оскільки у такому випадку відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності.
Не виключається вчинення усного договору між подружжям про набуття майна в спільну сумісну власність, зовнішнім вираженням якого є згода одного з подружжя на розпоряджаються майном (коштами) на набуття майна в спільну сумісну власність. Така згода може бути зафіксована безпосередньо у договорі про набуття майна, вчиненим іншим з подружжя.
Наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя.
У разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність».
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Як вбачається з матеріалів справи, з 29 липня 2006 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, в період якого придбано 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу квартири від 05 вересня 2012 року.
Також, з матеріалів справи вбачається, що шлюб між сторонами розірвано.
Спростовуючи поширення правового режиму спільного сумісного майна на 1/3 частку квартири ОСОБА_2 посилався на те, що спірна 1/3 частка квартира хоча і була набута у період шлюбу з ОСОБА_1 , проте була куплена ним виключно за особисті кошти, а саме за кошти отримані від продажу 05 вересня 2012 року квартири АДРЕСА_2 , яка набута ним та його матір`ю ОСОБА_4 в порядку приватизації 08 квітня 2008 року. Продаж вказаної квартири було вчинено за 349 600,00 грн. 
З урахуванням змін до СК України, правовий режим приватизованого житла змінювався. При цьому лише в період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно житло, набуте одним з подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, визнавалося спільною сумісною власністю подружжя. В інші періоди дії Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» таке житло переходило у власність лише того з подружжя, який брав участь у приватизації.
До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 15 лютого 2023 року у справі № 201/6987/20 (провадження № 61-3915св22) та від 24 травня 2023 року у справі № 595/180/22 (провадження № 61-1363св23).
Матеріали справи свідчать про те, що право власності на квартиру АДРЕСА_2 ОСОБА_2 та його матір ОСОБА_4 набули в порядку приватизації 08 квітня 2008 року. Таким чином, частка вказаної квартири та відповідно частка від отриманих коштів за її продаж належали ОСОБА_2 на праві особистої власності.
Виходячи з наведеного, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується колегія суддів, дійшов обґрунтованого висновку, що єдиним належним і допустимим доказом, який підтверджує джерело походження коштів, які були використані для придбання частини спірної квартири, є договір продажу ОСОБА_2 та його матір`ю ОСОБА_4 належної їм квартири АДРЕСА_2 .
Як вбачається з довідки за формою ОК-5 доходи ОСОБА_1 не були достатніми для придбання спірної частини квартири. При цьому, ОСОБА_1 не надала суду доказів на підтвердження наявності інших джерел отримання подружжям доходів та їх розмірів у період з моменту укладення шлюбу та до моменту придбання відповідачем спірної частки квартири, за рахунок яких можливо було б накопичити кошти у обсязі, необхідному для придбання житла.
Також, судом взято до уваги, що купівля-продаж обох квартир відбулась в один й той самий день, правочини були посвідчені одним й тим же нотаріусом. Як встановлено зі змісту договорів, продаж квартири АДРЕСА_2 був вчинений за 349 600,00 грн, а спірна квартира була придбана 320 000,00 грн. 
В судовому засіданні апеляційного суду  ОСОБА_1 визнала, що всі кошти, отримані від продажу квартири АДРЕСА_2 , ОСОБА_2 та його матір ОСОБА_4 витратили на придбання нової квартири.
Наведене свідчить про те, що набута ОСОБА_2 1/3 частина квартири АДРЕСА_1 належить йому на праві особистої власності та не підлягає поділу в порядку поділу майна подружжя.
Твердження ОСОБА_1 про те, що фактично квартиру придбано за 40 000,00 доларів США, а вказана у договорі купівлі-продажу вартість придбаної квартири значно занижена для зниження супутніх витрат за договором, у зв`язку з чим нею була доплачена відповідна різниця з заощаджених нею коштів, колегія суддів відхиляє, оскільки такі доводи не підтверджуються та спростовуються матеріалами справи, зокрема, в договорі купівлі-продажу спірної квартири вказано, що продаж здійснено саме за ціну 320 000,00 грн. Також ОСОБА_1 не надала належних та достатніх доказів наявності у неї відповідних заощаджень для придбання спірної частини квартири.
Посилання ОСОБА_1 на постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2024 року у справі № 712/3590/22, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки складена ОСОБА_1 заява-згода на укладення правочину з придбання спірної 1/3 частки квартири, не звільняє сторони від обов`язку доведення джерела походження коштів, за які було придбане спірне майно. В свою чергу, ОСОБА_2 спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на спірну 1/3 частку квартири, яка набута ними в період шлюбу, той факт, що всі кошти, отримані від продажу квартири АДРЕСА_2 , ОСОБА_2 та його матір ОСОБА_4 витратили на придбання нової квартири – визнано позивачем.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з  характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
В іншій частині рішення суду не оскаржувалось та не переглядалось.
Оскільки судове рішення в оскаржуваній частині перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення в оскаржуваній частині судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.
Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.
Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 08 жовтня 2024 рокув оскаржуваній частині – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий                                                                Н.П. Пилипчук

Судді                                                                        О.В. Маміна

       В.Б. Яцина