Справа № 127/37954/24
Провадження № 22-ц/801/784/2025
Категорія: 53
Головуючий у суді 1-ї інстанції Дернова В. В.
Доповідач:Береговий О. Ю.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2025 року	Справа № 127/37954/24	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Берегового О.Ю. (судді – доповідача),
суддів: Ковальчука О.В., Панасюка О.С.,
за участю секретаря судового засідання: Куленко О.В.,
учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідач: ОСОБА_2 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 адвоката Лисого Олександра Васильовича на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24 січня 2025 року, ухваленого місцевим судом під головуванням судді Дернової В.В., дата складення повного тексту рішення невідома,

встановив:

В листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.
Позовні вимоги мотивовані тим, що внаслідок дорожньо- транспортної пригоди, яка сталася 07 липня 2024 року о 21.37 год. у м. Вінниці по вул. Малиновського, 18, за обставинами якої водій ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом OPEL VECTRA, ДНЗ НОМЕР_1 , під час руху заднім ходом, не переконався, що це буде безпечно і не створить перешкод іншим учасникам руху, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем TOYOTA C-HR, ДНЗ НОМЕР_2 , в результаті чого останній транспортний засіб отримав механічні пошкодження з матеріальними збитками.
Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 18 вересня 2024 року у справі № 127/23676/24 провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за ст. 124 КУпАП було закрито за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.
Постановою Вінницького апеляційного суду від 09 жовтня 2024 року у справі № 127/23676/24 постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 18 вересня 2024 року було скасовано, провадження у справі закрито на підставі п.7 ч.1 ст.247 КУпАП у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи строків, передбачених ст.38 КУпАП.
Цивільно-правова відповідальність власника наземного транспортного засобу – відповідача ОСОБА_2 була застрахована Приватним акціонерним товариством «Українська страхова компанія «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» згідно Полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № ЕР-219142707, розмір франшизи за яким становить 3200 грн.
Внаслідок вищезазначеної ДТП автомобіль TOYOTA C-HR, ДНЗ НОМЕР_2 отримав механічні пошкодження.
Відповідно до листа Приватним акціонерним товариством «Українська страхова компанія «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП прийнято рішення про перерахування позивачу суму страхового відшкодування в розмірі 56637,66 грн. без врахування суми франшизи.
Вказаний розмір франшизи не був повернений позивачу.
Крім того позивач вважає, що вказаним ДТП йому завдано моральну шкоду, яку обґрунтовував тим, що в результаті порушення ПДР з боку відповідача позивач був позбавлений можливості тривалий час реалізовувати свої потреби без автомобіля, не мав можливості використовувати його за призначенням, що викликало стан пригнічення, негативні емоції та стрес. Крім того вказав, що він проживає за межами міста, а автомобіль слугував йому єдиним засобом пересування, в зв`язку із чим відсутність транспортного засобу змусила змінювати звичний розклад його життя та завдавало незручності у повсякденному житті, а також призвело до додаткових емоційних навантажень та необхідності витрачати додатковий час та зусиль з метою відновлення порушених прав. Також покликався на те, що моральна шкода проявилась у пошуках майстрів, запчастин та додаткових витрат для відновлення транспортного засобу. Крім того вважає, що неабияка моральна шкода отримана позивачем під час розгляду справ в суді першої та апеляційної інстанції. З поміж вказаного також посилається на переживання та стрес, які він переніс під час ДТП, оскільки відповідач після його скоєння залишив місце ДТП.
Розмір моральної шкоди визначив в сумі 40000,00 грн., які відповідачем також не відшкодовані.
З огляду на те, що відповідач в добровільному порядку не відшкодував матеріальну та моральну шкоду, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом в якому просив стягнути із відповідача ОСОБА_2 на його користь 3200 грн. заподіяної матеріальної шкоди внаслідок ДТП та 40000 грн. заподіяної моральної шкоди, а також понесених судових витрат.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 24 січня 2025 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3200 грн. суми франшизи.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 605,60 грн. судового збору.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24 січня 2025 року в частині відмови в стягненні моральної шкоди мотивоване тим, що ОСОБА_1 не є власником майна (транспортного засобу), а тому моральна шкода, завдана у зв`язку із його пошкодженням, не може бути стягнута на користь позивача.
Задовольняючи рішення в частині стягнення матеріальної шкоди місцевий суд вказав, що позивач, який правомірно керував транспортним засобом, має право на відшкодування майнової шкоди, заподіяної цьому майну за рахунок страховика (страхової компанії) винної особи, а понад розмір страхового відшкодування, зокрема, франшизи, за рахунок винної особи.
Частково не погоджуючись із вказаним рішенням суду представник позивача ОСОБА_1 адвокат Лисий Олександр Васильович подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду першої інстанції дійсним обставинам справи, просив оскаржуване рішення в відмовній його частині скасувати та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі, а також провести розподіл судових витрат.
Апеляційна скарга мотивована тим, що на думку заявника суд попередньої інстанції прийшов до помилкового висновку про відмову в стягненні моральної шкоди з підстав того, що позивач не є власником пошкодженого транспортного засобу, оскільки наявність моральної шкоди не пов`язана з перебуванням майна у власності особі, якій завдано таку шкоду. Поряд з цим, звертає увагу на те, що місцевим судом не враховано позицію відповідача, яка викладена у відзиві на позовну заяву, зокрема, щодо часткового визнання розміру моральної шкоди в сумі 2000,00 грн. Також звертає увагу на те, що страховиком було виплачено страхове відшкодування в розмірі 56637,66 грн саме позивачу, а не власнику транспортного засобу. Крім того вважає, що у відповідності до ЦК України він має право на відшкодування завданої йому моральної шкоди. Поряд з цим звертає увагу на те, що місцевий суд не дослідив, що він керував транспортним засобом на підставі Довіреності від 06 грудня 2023 року, яка посвідчена нотаріусом, з правом користування та розпорядження. Крім того покликається на ті ж самі обставини, які викладені в позові.
Відповідач по справі не скористався своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не направив, що за положеннями ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Водночас, 18 березня 2025 року до Вінницького апеляційного суду від відповідача ОСОБА_2 надійшла заява, в якій він просив розглядати справу у його відсутності, а рішення вважає законним та обґрунтованим.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до роз`яснень, які містяться в абзаці першому пункту 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року №12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» та частини 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
У третьому абзаці пункту 15 названої постанови Пленуму зазначено, що у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.
Оскільки рішення суду першої інстанції оскаржується лише в відмовній його частині, а саме відшкодування заподіяної моральної шкоди внаслідок ДТП, тому в іншій частині рішення суду в силу ст.367 ЦПК України апеляційним судом не переглядається.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції частково не відповідає цим вимогам.
Судом встановлено, що 07 липня 2024 року о 21.37 год. у м. Вінниці по вул. Малиновського, 18, сталася дорожньо-транспортна пригода, за обставинами якої водій ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом OPEL VECTRA, ДНЗ НОМЕР_1 , під час руху заднім ходом, не переконався, що це буде безпечно і не створить перешкод іншим учасникам руху, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем TOYOTA C-HR, ДНЗ НОМЕР_2 , в результаті чого останній транспортний засіб отримав механічні пошкодження з матеріальними збитками.
Власником транспортного засобу – автомобіля марки (моделі) «TOYOTA C-HR», ДНЗ НОМЕР_2 , є ОСОБА_3 , що підтверджується Свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 від 10 квітня 2020 року (а.с. 20).
Позивач ОСОБА_1 є володільцем транспортного засобу – автомобіля марки (моделі) «TOYOTA C-HR», ДНЗ НОМЕР_2 , на підставі Довіреності від 06 грудня 2023 року, посвідченої приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Подолян О.О. за реєстровим № 2546 (а.с. 23).
Так відповідно до умов довіреності убачається, що власник надає право у випадку спричинення автомобілю пошкодження іншими особами в результаті дорожньо-транспортної пригоди чи заподіяння шкоди повіреною особою іншим транспортним засобам під час керування автомобілем, як джерелом підвищеної небезпеки, укладати, якщо в тому буде необхідність, від її імені угоди про відшкодування заподіяної шкоди, одержувати та сплачувати за такими угодами грошові суми у розмірах згідно із калькуляціями або за домовленістю, укладати договори обов`язкового страхування цивільної відповідальності власника ТЗ, отримати поліс обов`язкового страхування цивільної відповідальності, отримувати страхове відшкодування, а також бути її представником та вести від її імені справи з питань, пов`язаних з експлуатацією та відчуженням автомобіля в адміністративних, правоохоронних, інших установах та організаціях незалежно від їх підпорядкування і форм власності, в судових установах, усіх інстанцій з усіма правами, наданими законом позивачу, відповідачу, третій особі, потерпілому, заявникові, в тому числі з правом повної або часткової відмови від позовних вимог, визнання позову, зміни підстав та предмету позову, укладання мирової угоди, оскарження рішення суду, подачі виконавчого документа до стягнення, одержання присудженого майна та / або грошей, а також виконувати всі інші дії, пов`язані з цією довіреністю. Довіреність видана строком на один рік та дійсна до 06 грудня 2028 року (а.с. 23).
Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 18 вересня 2024 року у справі № 127/23676/24 провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за ст. 124 КУпАП було закрито за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення (а.с. 11-13).
Постановою Вінницького апеляційного суду від 09 жовтня 2024 року у справі № 127/23676/24 постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 18 вересня 2024 року було скасовано, провадження у справі закрито на підставі п.7 ч.1 ст.247 КУпАП у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи строків, передбачених ст.38 КУпАП (а.с. 14-17).
Цивільно-правова відповідальність власника наземного транспортного засобу – відповідача ОСОБА_2 була застрахована Приватним акціонерним товариством «Українська страхова компанія «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» згідно Полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № ЕР-219142707, розмір франшизи за яким становить 3200 грн. (а.с. 21).
Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача суд попередньої інстанції вказав на те, що ОСОБА_1 не є власником майна (транспортного засобу), а тому моральна шкода, завдана у зв`язку із його пошкодженням, не може бути стягнута на користь позивача.
Проте суд апеляційної інстанції не може погодитись з вказаним висновком з огляду на наступне.
Відповідно до частини другої статті 1187 ЦК України володільцем джерела підвищеної небезпеки є юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших правових підстав (договору оренди, довіреності тощо).
Згідно з пунктом 2.2. Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (в редакції, чинній на час вчинення ДТП) власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб.
Відповідно до ст. 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.
       Відповідно до ст. 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Представництво за довіреністю може гуртуватися на акті органу юридичної особи. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.
Якщо порушення речового права на чуже майно, з вини третіх осіб, завдало певних майнових збитків особі, якій належить це право, то ця особа може звернутися за захистом належних їй прав на підставі статті 396 ЦК України. Спричинення шкоди користувачу майна випливає з факту його користування цим майном на достатній правовій підставі відповідно до пункту 2.2 Правил дорожнього руху.
       У постанові від 06 червня 2018 року у справі № 597/1070/15-ц за позовом про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП та у постанові від 17 листопада 2021 року у справі № 128/1755/20-ц за позовом про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, і за зустрічним позовом про відшкодування майнової та моральної шкоди, Верховний Суд дійшов висновку про те, що особа, яка хоч і не є власником, але має законне право володіння майном, має також право вимагати відшкодування шкоди, завданої цьому майну. Враховуючи, що відповідно до статей 386, 395, 396 ЦК України положення щодо захисту права власності поширюються також на осіб, які хоч і не є власниками, але володіють майном на праві господарського відання, оперативного управління або на іншій підставі, передбаченій законом чи договором (речове право), такі особи також мають право вимагати відшкодування шкоди, завданої цьому майну.
Також в справах №755/2656/19 від 24 березня 2021 року та №623/290/21 від 12 травня 2022 року, Верховний Суд зазначав, що факт правомірності володіння майном є достатньою підставою для особи, яка володіє речовим правом на чуже майно, для звернення за захистом цього права. Спричинення шкоди користувачу майна випливає з факту його користування цим майном на достатній правовій підставі відповідно до Правил дорожнього руху.
Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 13 Постанови Пленума ВССУ №4 від 01 березня 2013 року, «..до таких осіб (особи, які також мають право вимагати відшкодування шкоди) належить і особа, яка керувала транспортним засобом без доручення..». В нашому випадку власник уповноважила позивача діяти від свого імені на підставі довіреності (а.с. 23-24), яке не взяте судом до уваги.
З огляду на викладене, враховуючи факт правомірності володіння ОСОБА_1 автомобілем, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що останній є належним позивачем у цій справі, зокрема, щодо відшкодування моральної шкоди завданої відповідачем в ДТП.
Вказані обставини залишились поза увагою місцевого суду.
Вирішуючи заявлені позовні вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Загальні положення про відшкодування моральної шкоди закріплені в ст.ст.23,1167 ЦК.
Стаття 1167 ЦК України передбачає загальні підстави відповідальності за спричинену моральну шкоду в позадовоговірних відносинах, зокрема, встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Частиною другою цієї статті передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної або юридичної особи, яка її завдала, зокрема, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, а також в інших випадках, встановлених законом.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2021 року в справі № 147/66/17 дійшла висновку ,що виходячи з положень ст.ст.16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому, як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися в будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства (п. 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц).
Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи; моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб; розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення; при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості; моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування; моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Також, аналогічні положення роз`ясненні в п.п. 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)» в яких зокрема вказано, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. 
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визнаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити відповідні мотиви.
Водночас, при прийнятті рішення щодо відшкодування моральної шкоди, суд враховує тривалість, характер, глибину та обсяг страждань позивача.
Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).
Як вбачається з матеріалів справи, належний позивачу автомобіль на тривалий час було втрачено, він не міг використовувати його за призначенням, що безперечно призвело до суттєвих незручностей у його житті і він вимушений був докладати значних зусиль для відновлення звичного для нього способу життя. Це в свою чергу призвело до втрати спокою та рівноваги.
Крім того моральна шкода проявилась у переживання та стресі, які він переніс під час ДТП, оскільки відповідач після його скоєння залишив місце ДТП, а також в подальшому у пошуках майстрів, запчастин та додаткових витрат для відновлення транспортного засобу.
З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з доводами позовної заяви та апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 дійсно була завдана моральна шкода, яка виразилась у душевних стражданнях, яких останній зазнав у зв`язку із протиправною поведінкою відповідача, а тому така шкода підлягає відшкодуванню.
Водночас, як зазначено у Рішенні Європейського суду з прав людини «Справа Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого королівства» (Case of ABDULAZIZ, CABALES AND BALKANDALI), 1985 р., з огляду на її природу, моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Більш того, право на відшкодування з урахуванням практики Європейського суду з прав людини повинно носити ефективний характер, і має на меті не тільки покриття шкоди завданої потерпілій стороні, а також є засобом попередження з боку відповідача вчинення порушень прав, отже має бути відчутним не тільки для позивача але й для відповідача, що спонукало б відповідача вживати заходів щодо зміни практики нехтування положеннями законодавства, і зокрема, сприяло б зменшенню кількості і обсягів скарг і позовних заяв, які надходять на адресу національних судів та Європейського суду з України.
Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19).
Таким чином розмір відшкодування моральної шкоди не є сталою величиною, а визначається судом в кожному конкретному випадку з урахуванням всіх обставин справи.
Практика ЄСПЛ з питання відшкодування моральної шкоди свідчить про те, що оцінка такої шкоди, за своїм характером, є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом. Цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. Судова практика має забезпечувати правову визначеність у питанні щодо компенсацій за вчинення аналогічних правопорушень.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 10 липня 2024 року у справі № 522/10503/22 (провадження № 61-3225св24).
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості – частина 3 статті 23 ЦК України.
Також, Верховний Суд в своїй послідовній практиці звертає увагу на те, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її безпідставного збагачення.
При визначенні розміру моральної (немайнової) шкоди, колегія суддів апеляційного суду враховує характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач ОСОБА_1 , характер немайнових втрат, тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану та приходить до висновку, що з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди необхідно стягнути – 5000,00 грн. В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди слід відмовити.
Отже, обставини на які посилається апелянт в апеляційній скарзі як на підставу перегляду судового рішення в частині порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права частково знайшли своє підтвердження.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Оскільки при вирішенні справи суд допустився порушень норм матеріального та процесуального права, тому рішення суду підлягає скасуванню.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги частково заслуговують на увагу, тому рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині підлягає скасуванню з підстав, встановлених статтею 376 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Щодо судових витрат.
Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
За правилами ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволенню позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Позивач ОСОБА_1 при зверненні до суду першої інстанції сплатив судовий збір в розмірі 1211,20 грн.
Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, а саме на 11,57% від позовних вимог, тому на користь позивача з ОСОБА_2 слід стягнути судовий збір за розгляд справи в суді попередньої інстанції, пропорційно задоволеним вимогам, за подання позовної заяви в сумі 140,14 грн.
Крім того за подання апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатив судовий збір в розмірі 1816,80 грн.
Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволено частково, а саме на 12,50% від заявлених тому на користь позивача з ОСОБА_2 слід стягнути судовий збір за розгляд справи в апеляційній інстанції, пропорційно задоволеним вимогам, в сумі 227,10 грн.
До інших судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, відносяться зокрема витрати на професійну правничу допомогу та пов`язані з проведенням експертизи.
Водночас, відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
Враховуючи часткове задоволення позову та розмір заявлених сторонами витрат на професійну правничу допомогу, суд вважає за необхідне здійснити зустрічне зарахування сум, що підлягають стягненню з та на користь кожної зі сторін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Лисого Олександра Васильовича задовольнити частково.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24 січня 2025 року в оскаржуваній частині скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.
Позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 5000,00 (п`ять тисяч) гривень.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по оплаті судового збору за подання позовної заяви в сумі 140,14 грн.
В решті рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24 січня 2025 року залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по оплаті судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 227,10 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий                                                 О.Ю. Береговий

Судді:                                                         О.В. Ковальчук

       О.С. Панасюк