Номер провадження: 22-ц/813/3996/24 
Справа № 522/4420/22
Головуючий у першій інстанції Павлик І.А.
Доповідач Сєвєрова Є. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.12.2024 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:
головуючого судді Сєвєрової Є.С.,
суддів: Вадовської Л.М., Комлевої О.С., 
за участю секретаря Малюти Ю.С.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 грудня 2023 року у складі судді Павлик І.А., 
встановив:
У березні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів позики.
В обґрунтування позову зазначила, щоу серпні 2018 року позивач отримала від відповідача грошові кошти у сумі 29 000,00 доларів США з зобов`язанням сплати (процентів) за користування коштами за серпень 2018 року ( 5% від отриманої суми в місяць – 1 450 доларів США), всього в сумі 30 450 доларів США. 18.09.2018 на вимогу відповідача було письмово зафіксована отримана від відповідача в серпні 2018 року сума 29 000 доларів США з зобов`язанням сплати плати (процентів) за користування коштами за серпень 2018 року (% від отриманої сумі в місяць – 1 450 доларів США), всього у сумі 30 450 доларів США, із строком повернення до 30.09.2018 вже суми 31 900 доларів США, де 1 450 доларів США (31 900 - 30 450 = 1 450 доларів США) - плата (проценти) за користування грошовими коштами за вересень 2018 року. На прохання відповідача при оформленні розписки не зазначалось про розмір та обов`язок сплати процентів. Такою за розпискою від 18.09.2018 не здійснювався факт передачі грошей у сумі 30 450,00 доларів США.
Позивачка вказує, що не змогла повернути 31 900 доларів США до 30.09.2018, про що повідомила відповідача, проте 01.10.2018 останній, посилаючись на те, що строк повернення за розпискою від 18.09.2018 сплив, зобов`язав написати позивача ще одну розписку зі строком повернення також через 1 місяць, але вже на суму 31 900 доларів США з зобов`язанням повернути до 01.11.2018 вже 33 350 доларів США. За даною розпискою від 01.10.2018, як і за розпискою від 18.09.2018, факт передачі грошей у сумі 31 900 доларів СІІІА також не здійснювався.
В обґрунтування вказаних обставин позивач пояснює, що зі змісту самої розписки вбачається, що сума 31 900 доларів США - це рівно та сума, яку позивач повинна була повернути за розпискою від 18.09.2018: 30 450 доларів США (сума за розпискою від 18.09.2018) + 1 450 доларів США (проценти за користування грошовими коштами за вересень 2018), а зобов`язується повернути вже 33 350 доларів США до 01.11.2018, тобто з урахуванням процентів за користування коштами у розмірі 1 450 доларів США (33 350-31 900 = 1 450 доларів США). Тобто позивач наполягає, що вказана сума є місячною платою (процентами) за користування грошовими коштами у аналогічному розмірі, як і розписці від 18.09.2018.
Також зазначає, що аналогічно були написані й решта розписок, а саме:
-за розпискою від 01.11.2018 за вимогою відповідача була зафіксована сума боргу 29 000,00 доларів США з урахуванням процентів за користування коштами за 3 місяця (серпень - жовтень 2018 року) 4 350 доларів США (29 000 + 1450 (плата (проценти) за користування коштами за серпень 2018 року + 1 450 (плата (проценти) за користування коштами за вересень 2018 року) + 1 450 (плата (проценти) за користування коштами за жовтень 2018 року) = 33 350 доларів США)з зобов`язанням повернути з тим же строком повернення: через 1 місяць, до 01.12.2018, але вже суму 35 020 доларів США, де 1 650 доларів США (35 020- 33 350 = 1 650) - плата (проценти) за користування коштами за листопад 2018 року;
-за розпискою від 05.12.2018 за вимогою відповідача сума боргу (29 000 доларів США) була зафіксована одразу з урахуванням плати (процентів) за користування коштами за серпень - грудень 2018 року - 36 720 доларів США з зобов`язанням повернути гроші також через 1 місяць, до 30.12.2018, де 1 700 доларів США(36 720 - 35 020 = 1 700)-плата (проценти)за користування коштами за грудень 2018 року;
-за розпискою від 03.01.2019 за вимогою відповідача вказаною розпискою була зафіксована та ж сума боргу (29 000 доларів США), але з урахуванням процентів за серпень 2018 року -січень 2019 року - 38 420 доларів США з зобов`язанням повернути через 1 місяць, до 30.01.2019, де 1 700 доларів США (38 420-36 720 = 1 700) - плата (проценти) за користування коштами за січень 2019 року;
-за розпискою від 01.02.2019 за вимогою відповідача була зафіксована сума боргу (29 000 доларів США), але з урахуванням плати (процентів) за користування коштами за серпень 2018 року - лютий 2019 року - 40 370 доларів США, з зобов`язанням повернути через 1 місяць, до 01.03.2019, де 1 950 доларів США (40 370- 38 420 = 1 950) плата (проценти) за користування коштами за лютий 2019 року.
Позивач вказує, що 01.03.2019 повернула відповідачу 520 доларів США, тому станом на 01.03.2019 сума боргу з урахуванням плати за користування грошовими коштами стала менше – 39 850 доларів США. Тоді за вимогою відповідача 01.03.2019 була зафіксована сума боргу (29 000 доларів США) з урахуванням процентів за серпень 2018 року - березень 2019 року - 41 850 доларів США, де 2 000 доларів США (41 850 - 39 850 = 2 000) плата (проценти) за користування коштами за березень 2019 року.
Позивач наполягає, що під час підписання вказаних розписок передача коштів не відбувалось, а вказані розписки є лише підтвердженням виконання грошового зобов`язання за розпискою від серпня 2018 року про отримання 29 000,00 дол. США.
За період з 01.04.2019 по 06.01.2020 позивачем було повернуто відповідачу 17 400 доларів США, тому станом на 06.01.2020 сума боргу з урахуванням плати за користування грошовими коштами стала менше, тоді за вимогою відповідача була зафіксована сума боргу (29 000 доларів США) з урахуванням плати (процентів) за користування грошовими коштами за серпень 2018 року - березень 2020 року та повернення позивачу - 17 400 доларів США) - 45 310 доларів США зі строком повернення до 07 березня 2020 року. Тому за розпискою від 06.01.2020 також не здійснювався факт передачі грошей у сумі 45 310 доларів США.
Як вказується у позові, за період з 06.01.2020 по 19.05.2020 позивачем було сплачена відповідачу ще частина боргу. Далі, 17.09.2020 за вимогою відповідача була зафіксована сума боргу (29 000 доларів США) з урахуванням плати (процентів) за користування грошовими коштами за серпень 2018 року - вересень 2020 року та повернення відповідачу – 19 113 (17 400 доларів США + 1 464,59 доларів США +248,40 доларів США), а саме – 57 000 доларів США зі з строком повернення до 01 жовтня 2020 року. За розпискою від 17.09.2020 також не здійснювався факт передачі грошей.
Факт отримання коштів в борг за розписками від 18.09.2018, від 01.10.2018, від 01.11.2018, від 05.12.2018, від 03.01.2019, від 01.02.2019, від 01.03.2019, від 06.01.2020, від 17.09.2020 позивач заперечує. Наполягає, що гроші за вказаними розписками не передавались. Визнає лише отримані у серпні 2018 року 29 000,00 доларів США. Вказує, що вищевказані розписки складались на вимогу відповідача в підтвердження визнання боргу у розмірі 29 000 доларів США, а також плати (процентів) за користування грошима на дату складання розписок.
Стосовно повернення раніше складених розписок позивач зазначає, що відповідач відповів відмовою, але обіцяв їх віддати всі разом при поверненні повної сумі боргу (29 000 доларів США та процентів на дату повернення повної суми боргу).
Позивач стверджує, що відповідач ввів в оману позивача та видав вказані розписки за реально укладені договори позики, про що позивачу стало відомо лише 04.10.2021 після отримання ухвали Київського районного суду м. Одеси від 08.09.2021, якою було відкрито провадження у цивільній справі № 947/24349/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів на підставі вищевказаних розписок, за якими за фактом грошові кошти позивач від відповідача не отримувала.
Враховуючи вищевикладені обставини, позивач просив суд ухвалити рішення яким:
- визнати недійсним договір позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за розпискою, складеною ОСОБА_1 18.09.2018 на суму 30 450,00 доларів США;
- визнати недійсним договір позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за розпискою, складеною ОСОБА_1 01.10.2018 суму 31 900,00 доларів США;
- визнати недійсним договір позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за розпискою, складеною ОСОБА_1 01.11.2018 на суму 33 570,00 доларів США;
- визнати недійсним договір позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за розпискою, складеною ОСОБА_1 05.12.2018 на суму 36 720,00 доларів США;
- визнати недійсним договір позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за розпискою, складеною ОСОБА_1 03.01.2019 на суму 38 420,00 доларів США;
-  визнати недійсним договір позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за розпискою, складеною ОСОБА_1 01.02.2019 суму 40 370,00 доларів США;
- визнати недійсним договір позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за розпискою, складеною ОСОБА_1 01.03.2019 суму 41 850,00 доларів США;
- визнати недійсним договір позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за розпискою, складеною ОСОБА_1 06.01.2022 на суму 45 310,00 доларів США;
- визнати недійсним договір позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за розпискою, складеною ОСОБА_1 17.09.2022 на суму 57 000,00 доларів США.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 20 грудня 2023 року позов  у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погодившись з вищевказаним рішенням суду,  ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 грудня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів позики задовольнити. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що обраний позивачем спосіб судового захисту є неналежним, крім того, не врахував, що відмова у задоволені позову з підстав обрання неефективного способу захисту не передбачена чинним законодавством та є порушення принципу цивільного права на вільне обрання позивачем певного способу захисту. Зазначає, що наявність рішення про стягнення заборгованості, яке не набуло чинності у справі №947/24349/21, не позбавляє можливості боржника спростувати обставини щодо дійсності договорів позики в межах іншої справи. Застосовані в оскаржуваному рішенні правові висновки Великої палати Верховного суду від 26.01.2021 у справі №522/1528/15-ц не підлягають застосуванню до правовідносин, що виникли між сторонами в рамках цієї справи, зважаючи на те, що спір стосуються різних правових відносин, а предмет, підстави та правове регулювання не є подібними. Суд першої інстанції не зробив жодних висновків по суті спору, окрім висновку про обрання позивачем неправильного способу захисту, не надав оцінку доводам позивачки про те, що остання не отримувала грошові кошти за розписками. Також звертає увагу, що відповідачем не надано до суду належних та допустимих доказів щодо фактичної передачі коштів у сумі 355 590 доларів США, а отже з урахуванням ведення відповідачем апелянта в оману, договори позики підлягають визнанню недійсними.
       У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_2 , посилаючись на її необґрунтованість, просить суд у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 відмовити, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 грудня 2023 року залишити без змін, оскільки суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку, що обраний позивачем спосіб захисту є неналежним. 
В судове засідання, призначене на 12.12.2024 з`явилися: скаржниця ОСОБА_1 та її представник – адвокат Дідорчук І.І.
ОСОБА_2 до суду не з`явився, хоча був повідомлений належним чином, у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується письмовими матеріалами справи, заяв про відкладення розгляду справи не надав.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, скаржника та його представника, дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.        
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає, з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено, що в матеріалах справи наявні копії розписок ОСОБА_1 , а саме:
- від 18.09.2018 згідно якої ОСОБА_1 взяла в борг у ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 30450 доларів США, та зобов`язалась повернути 31 900 доларів США в строк до 30.09.2018;
- від 01.10.2018 згідно якої ОСОБА_1 взяла в борг у ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 31900 доларів США, та зобов`язалась повернути 33 350 доларів США в строк до 01.11.2018;
- від 01.11.2018 згідно якої ОСОБА_1 взяла в борг у ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 33570 доларів США, та зобов`язалась повернути 35 020 доларів США в строк до 01.12.2018;
- від 05.12.2018 згідно якої ОСОБА_1 взяла в борг у ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 36720 доларів США, які зобов`язалась повернути в строк до 30.12.2018;
- від 03.01.2019 згідно якої ОСОБА_1 взяла в борг у ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 38420 доларів США, які зобов`язалась повернути в строк до 30.01.2019;
- від 01.02.2019 згідно якої ОСОБА_1 взяла в борг у ОСОБА_2 грошові кошти в сумі на суму 40 370 доларів США, які зобов`язалась повернути в строк до 01.03.2019;
- від 01.03.2019 згідно якої ОСОБА_1 взяла в борг у ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 41850 доларів США;
- від 06.01.2020 згідно якої ОСОБА_1 взяла в борг у ОСОБА_2 грошові кошти в сумі на суму 45 310 доларів США, які зобов`язалась повернути протягом двох місяців;
- від 17.09.2020 згідно якої ОСОБА_1 взяла в борг у ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 57000 доларів США, які зобов`язалась повернути у вказаній сумі до кінця місяця.
Заперечуючи проти позову відповідач вказує, що на підставі кожної оспорюваної розписки ОСОБА_2 було надано ОСОБА_1 вказані у розписці грошові кошти, які нею не було повернуто, в зв`язку з чим він звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договорами позики, за наслідком розгляду якої рішенням Київського районного суду м. Одеси від 20.06.2022 у справі № 947/24349/21 позов  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договорами позики задоволено: стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договорами позики:
- від 18.09.2018 в сумі 854955,09 грн;
- від 01.10.2018 в сумі 893816,68 грн;
- від 01.11.2018 в сумі 938574,52 грн;
- від 05.12.2018 в сумі 984136,39 грн;
- від 03.01.2019 в сумі 1029698,26 грн;
- від 01.02.2019 в сумі 1081960,41 грн;
- від 01.03.2019 в сумі 1121626,04 грн;
- від 06.01.2020 в сумі 1214357,84 грн;
- від 17.09.2020 в сумі 1527662,70 грн.
Ухвалюючи оскаржуване рішення про відмову у задоволенні позову, районний суд виходив з того, що звернення позивача до суду з даним позовом є неналежним способом захисту та спрямоване на усунення правової невизначеності, тоді як наявність чи відсутність заборгованості за оспорюваними розписками є предметом доказування у справі № 947/24349/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договорами позики.
Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного. 
Згідно частин 1, 2 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідності до ч.1, 2 ст.639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц звернула увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Тому спосіб захисту інтересу, передбачений пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України, може застосовуватися лише в разі недоступності позивачу можливості захисту його права.
Задоволення позову про визнання відсутності права вимоги в особи, що вважає себе кредитором, і відсутності кореспондуючого обов`язку особи-боржника у відповідних правовідносинах є спрямованим на усунення правової невизначеності. Тобто, відповідне судове рішення має забезпечити, щоби обидві сторони правовідносин могли у майбутньому знати про права одна одної та діяти, не порушуючи їх. А тому такий спосіб захисту є виключно превентивним.
Якщо кредитор, який діяв в умовах правової невизначеності, у минулому порушив права особи, яку він вважає боржником, то для останнього ефективним способом захисту буде той, який спрямований на захист порушеного права, а не на превентивний захист інтересу. Тобто звернення з позовом для усунення правової невизначеності, яка існувала у минулому, в означеній ситуації не є ефективним способом захисту.
Зокрема, якщо суд розглядає справу про стягнення з боржника коштів, то останній має захищати свої права саме в цьому провадженні, заперечуючи проти позову та доводячи відсутність боргу, зокрема відсутність підстав для його нарахування, бо вирішення цього спору призведе до правової визначеності у правовідносинах сторін зобов`язання.
Наявність відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення з відповідача коштів незалежно від того, чи подав останній зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора. Тому для захисту права відповідача у ситуації, коли кредитор вже звернувся з вказаним позовом про стягнення коштів, не потрібно заявляти зустрічний позов, а останній не може бути задоволений.
Аналогічно після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів боржник не може заявляти окремий позов про визнання відсутності права вимоги в кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника. Такий окремий позов теж не може бути задоволений, оскільки боржник має себе захищати у судовому процесі про стягнення з нього коштів, заперечуючи проти відповідного позову кредитора.
Застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише в разі, якщо така невизначеність триває, ініційований кредитором спір про захист його прав суд не вирішив і відповідне провадження не було відкрите.
У разі, якщо кредитор уже ініціював судовий процес, спрямований на захист порушеного, на його думку, права, або такий спір суд уже вирішив, звернення боржника з позовом про визнання відсутності права вимоги у кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника не є належним способом захисту.
Судовим розглядом справи встановлено, що звертаючись до суду із вказаним позовом, ОСОБА_1 обґрунтовувала свої вимоги ти, що вона отримала від відповідача в борг на підставі оспорюваних розписок лише 29000,00 доларів США, які зобов`язалась повернути разом із 5 %, а всі подальші розписки були складені нею лише на підтвердження збільшення суми заборгованості на суму процентів, та не підтверджують отримання нею додаткових коштів в позику. 
З урахуванням вищевикладеного, апеляційний суд погоджується із висновком районного суду про те, що звернення ОСОБА_1 до суду з даним позовом є неналежним способом захисту оскільки наявність чи відсутність заборгованості за оспорюваними розписками є предметом доказування у справі № 947/24349/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договорами позики.
У доводах апеляційної скарги, ОСОБА_1 посилається на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що обраний позивачем спосіб судового захисту є неналежним, відмова у задоволені позову з підстав обрання неефективного способу захисту не передбачена чинним законодавством та є порушення принципу цивільного права на вільне обрання позивачем певного способу захисту. При цьому, наявність рішення про стягнення заборгованості, яке не набуло чинності у справі №947/24349/21, не позбавляє можливості боржника спростувати обставини щодо дійсності договорів позики в межах іншої справи. 
Проте вказані доводи скаржника є необґрунтованими та безпідставними, з огляду на наступне.
Так, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 жовтня 2022 року у справі № 910/14224/20 (провадження № 12-20гс22)).
У розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права чи інтересу та припинення дій, які порушують це право або інтерес. У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу в потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту.
Судом встановлено, що у серпні 2021 року, ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за оспорюваними договорами позики (справа №947/23349/21). Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 20.06.2022 позов ОСОБА_2 задоволено.
Як вбачається зі змісту апеляційної скарги, ОСОБА_1 була обізнана з наявністю даної справи, приймала участь та зверталась навіть до суду із зустрічною позовною заявою про визнання недійсними оспорюваних договорів позики, яка ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 21.12.2021 повернута, оскільки була подана з порушення вимог встановлених ч.1 ст. 193 ЦПК України.
31.03.2022 ОСОБА_1 звернулася до суду із даною позовною заявою.
Натомість як вірно враховано судом першої інстанції, якщо кредитор уже ініціював судовий процес, спрямований на захист порушеного, на його думку, права, або такий спір суд уже вирішив, звернення боржника з позовом про визнання відсутності права вимоги у кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника не є належним способом захисту, оскільки у вже ініційованому кредитором судовому спорі про стягнення коштів, боржник має доводити відсутність у кредитора права вимоги та відповідно відсутність у нього кореспондуючого цьому праву обов`язку, і для цього не є обов`язковим пред`явлення зустрічного позову. А звернення боржника з окремим позовом про визнання відсутнім права вимоги с неналежним способом захисту і такий позов не підлягає задоволенню (пункти 61-65 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц). 
Таким чином, оскільки ОСОБА_2 вже звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення з неї заборгованості, що розглядалася Київським районним судом м. Одеси (справа №947/24349/21), тому боржник ОСОБА_1 повинна захищати свої права саме в цьому провадженні, заперечуючи проти позову та доводячи відсутність боргу, зокрема, відсутність підстав для його нарахування, оскільки вирішення цього спору призвело б до правової визначеності у правовідносинах сторін зобов`язання.
Станом на час перегляду цього рішення, рішення у справі №947/24349/21 не набрало законної сили, є предметом апеляційного розгляду, відтак ОСОБА_1 не позбавлена можливості захисти своє право в цьому провадженні, незалежно від пред`явлення зустрічного позову.
Безпідставними є і твердження скаржниці про те, що окрім висновку про обрання позивачем неправильного способу захисту, суд першої інстанції не зробив жодних висновків по суті спору, оскільки відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 06 квітня 2021 р. у справі № 910/10011/19, обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові.
Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови ВП ВС від 29.09.2020 у справі № 378/596/16-ц, від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20).
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а  судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду без змін, а апеляційної скарги без задоволення.
Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 грудня 2023 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 08.01.2025

Головуючий                                                         

           Судді: