ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2025 року 
м. Черкаси   

Справа № 712/8267/24		
Провадження № 22-ц/821/212/25, 22-ц/821/214/25		
категорія: 305010000 	  	

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого  – Василенко Л. І.,
суддів: Новікова О. М., Сіренка Ю. В.,

учасники справи:        
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідачі: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест-Кредо», Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) в особі відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Черкаській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Державна казначейська служба України,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 07 листопада 2024 року та додаткове рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 04 грудня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест-Кредо», Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в особі відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Черкаській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Державної казначейської служби України про стягнення безпідставно набутих грошових коштів, у складі: головуючого судді Марцішевської О. М, повний текст рішення складено 12 листопада 2024 року, повний текст додаткового рішення складено 09 грудня 2024 року,

в с т а н о в и в :

Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

04 липня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом.
В обґрунтування вимог вказує, що рішенням Жашківського районного суду Черкаської області від 15.03.2010 у справі № 2-118/2010 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ВАТ КБ «Надра» заборгованість в сумі 177469,78 грн та судові витрати 1820 грн.
На виконання вказаного рішення 26.03.2010 Жашківським районним судом Черкаської області видано виконавчий лист № 2-118/2010.
08.01.2013 державним виконавцем ВДВС Жашківського РУЮ відкрито виконавче провадження № 35893955 з примусового виконання виконавчого листа № 2-118/2010 від 26.03.2010.
28.05.2014 державним виконавцем ВДВС Жашкіського РУЮ винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження».
Ухвалою Жашківського районного суду Черкаської області від 12.04.2021 замінено сторону стягувача у ВП 35893955 з примусового виконання виконавчого листа № 2-118/2010 від 26.03.2010 на ТОВ «Фінансова компанія «Кредо».
Ухвалою Жашківського районного суду Черкаської області від 12.07.2022 задоволено скаргу ТОВ «Фінансова компанія «Кредо», шляхом зобов`язання Жашківського відділу ДВС в Уманському районі Черкаської області ЦМУ МЮ (м. Київ) усунути порушення шляхом скасування постанови від 28.05.2014 про повернення виконавчого документа стягувачу та відновлення виконавчого провадження ВП № 35893955 з примусового виконання виконавчого листа № 2-118/2010 від 26.03.2010.
Ухвалою Жашківського районного суду Черкаської області від 25.05.2023 видано ТОВ «Фінансова компанія «Кредо» дублікат виконавчого листа № 2-118/2010 від 26.03.2010.
Постановою Черкаського апеляційного суду від 10.04.2024 скасовано ухвалу Жашківського районного суду Черкаської області від 25.05.2023 про видачу дублікату виконавчого листа № 2-118/2010 від 26.03.2010. Відмовлено у задоволенні заяви ТОВ «Фінансова компанія «Кредо» про видачу дублікату виконавчого листа № 2-118/2010 від 26.03.2010.
Постановою Черкаського апеляційного суду від 10.04.2024 скасовано ухвалу Жашківського районного суду Черкаської області від 25.05.2023 та залишено без розгляду скаргу ТОВ «Фінансова компанія «Кредо» на дії державного виконавця з винесення постанови від 28.05.2014 про повернення виконавчого документа стягувачу у ВП № 35893955.
Постановою Черкаського апеляційного суду від 07.05.2024 скасовано ухвалу Жашківського районного суду Черкаської області від 12.04.2021. В задоволенні заяви ТОВ «Фінансова компанія Інвест-Кредо» про заміну сторони її правонаступником у виконавчих листах у справі № 693/210/21 відмовлено.
18.04.2024 державним виконавцем скасовані постанова про відновлення ВП від 24.02.2023, постанова про стягнення витрат на проведення виконавчих дій від 30.08.2023, постанова про арешт коштів боржника від 30.08.2023, постанова про звернення стягнення на заробітну плату та інші доходи боржника від 31.08.2023.
Разом з тим, 22.09.2023 при виконанні виконавчого листа в межах ВП № 35893955 з позивача стягнуто 2655,60 грн, з яких 2250,55 грн зараховано на користь стягувача в рахунок погашення боргу, 225,05 грн виконавчий збір, 180 грн витрати виконавчого провадження.
Зазначає, що 13.05.2024 він звернувся до органу примусового виконання рішення, яким йому було рекомендовано звернутись до стягувача.
22.05.2024 він звернувся до стягувача, яким відповіді на звернення не надано.
Оскільки підстава отримання відповідачем вказаних коштів відпала, на підставі ст. 1212 ЦПК просить суд стягнути з ТОВ «Фінансова компанія ІнвестКредо», безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 2250,55 грн за рішенням суду.
Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , 225,05 грн виконавчого збору та 180,00 грн витрат виконавчого провадження, а всього 405,05 грн.
Стягнути з ТОВ «Фінансова компанія ІнвестКредо» та Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , судові витрати по сплаті судового збору за подання до суду позовної заяви у розмірі 968,96 грн та витрати на професійну правничу допомогу, орієнтовний розмір якої складає 10000 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 07 листопада 2024 року позов задоволено.
Стягнуто з ТОВ «Фінансова компанія Інвест-Кредо» на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 2250,55 грн.
Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 225,05 грн виконавчого збору та 180,00 грн витрат виконавчого провадження, а всього 405,05 грн.
Судове рішення мотивовано тим, що правова підстава для стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Інфест-Кредо» заборгованості відпала, у зв`язку з відмовою у видачі дублікату виконавчого листа.
Тому суд першої інстанції дійшов висновку, що стягнення з ОСОБА_1 коштів в розмірі 2655,60 грн, які згідно з відповіддю відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Черкаській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) були перераховані на рахунок відповідачів, на даний час не має законної підстави, а тому позивач правомірно заявив вимогу про повернення вказаних коштів як безпідставно утриманих.
Судом зазначено, що відповідачем у цій справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади. Такими органами у цій справі є Відділ примусового виконання (дії якого призвели до безспірного стягнення коштів) та Казначейська служба (яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює повернення коштів з державного бюджету).

Короткий зміст заяви про ухвалення додаткового рішення

11 листопада 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про постановлення додаткового рішення, а саме: стягнення з ТОВ «Фінансова компанія Інвест-Кредо» 8474 грн, з державного бюджету України 847 грн, за рахунок бюджетних асигнувань з Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Черкаській області Центрального Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 677 грн - витрат на професійну правничу допомогу у справі № 712/8267/24.
Заяву мотивував тим, що звертаючись до суду стороною позивача у додатках до позовної заяви долучені докази підтверджуючі розмір витрат на професійну правничу допомогу, зокрема: договір про надання правничої допомоги від 14.02.2024; додаткова угода № 1 від 13.05.2024 до договору про надання правничої допомоги від 14.02.2024; акт приймання-передачі наданої правової допомоги від 01.07.2024 за договором про надання правничої допомоги від 14.02.2024.
Зазначає, що при поданні до суду позовної заяви, представником позивача, на виконання вимог ст. ст. 134, 175 ЦПК України вказано орієнтовний розрахунок суми судових витрат, в якому зазначено, що сума судових витрат на професійну правничу допомогу становить 10000 грн.
На виконання умов пункту 3.1. Договору сторони уклали Додаткову угоду № 1 від 13.05.2024 до Договору, якою погодили вартість правничої допомоги, відповідно до якого винагорода адвоката за надання правової допомоги клієнту у справі про стягнення безпідставно набутих грошових коштів, що полягає у правовому супроводі справи у суді першої інстанції, що включає усі види правничої допомоги передбаченої Договором складає 10000 грн та підлягає сплаті протягом 5-ти робочих днів з дня ухвалення відповідного рішення у справі.

Короткий зміст додаткового рішення суду першої інстанції

Додатковим рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 04 грудня 2024 року доповнено рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 07 листопада 2024 року у справі № 712/8267/24.
Стягнуто з ТОВ «Фінансова компанія Інвест-Кредо» на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 3373,61 грн.
Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 595,35 грн.
Додаткове рішення мотивовано тим, що дана справа не може вважатись справою значної складності, враховуючи обсяг складених адвокатом в рамках даної справи документів, час, витрачений адвокатом на надання таких послуг, а також представництво інтересів у судових засіданнях, слід зменшити заявлений позивачем розмір витрат на правничу допомогу, який підлягає стягненню.
Крім того, виходячи із основних засад (принципів) цивільного судочинства про відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення на користь позивача судового збору пропорційно задоволеним вимогам.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Не погодившись із рішенням та додатковим рішенням суду першої інстанції Державна казначейська служба України оскаржила їх в апеляційному порядку. Просила суд рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 07.11.2024, змінити, скасувавши в частині стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 180 грн витрат виконавчого провадження та доповнивши новим абзацом наступного змісту: стягнути з Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в особі відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Черкаській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на користь ОСОБА_1 180 грн витрат виконавчого провадження.
Додаткове рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 04.12.2024 у справі за заявою представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Дикого Ю. О., змінити, виклавши третій абзац резолютивної частини в наступній редакції: стягнути з Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в особі відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Черкаській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 595,35 грн.
В іншій частині рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 07.11.2024 та додаткове рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 04.12.2024 залишити без змін.
Зазначає, що не в повній мірі погоджується із зазначеними судовими рішеннями та вважає рішення суду першої інстанції винесеними з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповно з`ясованих обставинах справи і такими, що підлягають зміні керуючись п. 2 ч. 1 ст. 374 та ст. 376 ЦПК.
Апеляційна скарга щодо рішення суду першої інстанції мотивована тим, що витрати виконавчого провадження в сумі 180 грн, згідно платіжної інструкції від 25.09.2023 № 1880, надійшли на рахунок Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), а не до Державного бюджету України і відповідно, зазначені витрати виконавчого провадження в сумі 180 грн, підлягають стягненню з Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), адже були зараховані на їх рахунок як власні надходження.
Зазначає, що стягнення коштів державного бюджету для повернення надмірно та/або помилково сплачених податків і зборів та інших доходів бюджету можливе виключно у разі надходження таких коштів на рахунки державного бюджету з підтвердженням такого надходження відповідними розрахунковими документами, а оскільки витрати виконавчого провадження в сумі 180 грн до Державного бюджету України не надходили їх стягнення з Державного бюджету України суперечитиме наведеним нормам.
Щодо додаткового рішення, то зазначає наступне.
Відповідачами у цій справі були юридична особа та органи державної влади (юридичні особи публічного права), а не держава Україна в особі її органів, тому вважає, що судові витрати понесені позивачем підлягають розподілу шляхом їх стягнення з відповідачів, що порушили права та законні інтереси позивача.

Мотивувальна частина
Позиція Черкаського апеляційного суду

Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваних судових рішень суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Фактичні обставини справи встановлені судом першої інстанції

Рішенням Жашківського районного суду Черкаської області від 15.03.2010 у справі № 2-118/2010 позов ВАТ «КБ «Надра» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ВАТ «КБ «Надра» заборгованість в сумі 177469,78 грн та судові витрати в сумі 1820 грн.
08.01.2013 старшим державним виконавцем ВДВС Жашківського РУЮ відкрито виконавче провадження № 35893955 з примусового виконання виконавчого листа № 2-118/2010, виданого 26.03.2010 (т. 1 а.с. 8 зворот).
24.02.2023 постановою старшого державного виконавця Жашківського ВДВС в Уманському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) відновлено виконавче провадження № 35893955 (т.1 а.с. 9).
10.04.2024 постановою Черкаського апеляційного суду скасовано ухвалу Жашківського районного суду Черкаської області від 25.05.2023 та прийнято нову постанову. В задоволенні заяви ТОВ «ФК «Інвест-Кредо» про видачу дублікату виконавчого документу відмовлено (т. 1 а.с. 12-20).
10.04.2024 постановою Черкаського апеляційного суду скасовано ухвалу Жашківського районного суду Черкаської області від 27.01.2022 та ухвалу Жашківського районного суду Черкаської області від 12.07.2022. Скаргу ТОВ «ФК «Інвест-Кредо» на дії державного виконавця залишено без розгляду (т. 1 а.с. 14 зворот - 17).
18.04.2024 головним державним виконавцем ВПВР УЗПВР у Черкаській області ЦМУ МЮ (м. Київ) винесено постанову про скасування процесуального документу, а саме постанови про відновлення виконавчого провадження від 24.02.2023.
18.04.2024 головним державним виконавцем ВПВР УЗПВР у Черкаській області ЦМУ МЮ (м. Київ) винесено постанову про скасування процесуального документу, а саме постанови про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій від 24.02.2023 (т.1 а.с. 10).
07 травня 2024 року постановою Черкаського апеляційного суду ухвалу Жашківського районного суду Черкаської області від 12.04.2021 скасовано. В задоволенні заяви ТОВ «ФК Інвест-Кредо» про заміну сторони її правонаступником у виконавчих листах у справі № 693/210/21 відмовлено (т.1 а.с. 18-20).
24 червня 2024 року відділом примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Черкаській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) надано відповідь про те, що в ході виконання виконавчого листа 2-118/2010 виданого 26.03.2010 Жашківським районним судом стягнуто з ОСОБА_1 2655,60 грн, а саме: на користь ТОВ «ФК «Інвест-Кредо» в сумі 2250,55 грн (платіжна інструкція № 1881 від 27.09.2023); виконавчий збір на користь держави в сумі 225,05 грн (платіжна інструкція № 1880 від 26.09.2023); витрати виконавчого провадження в сумі 180 грн (платіжна інструкція № 1880 від 26.09.2023) (т.1 а.с. 26-27).

Мотиви, з яких виходить Черкаський апеляційний суд, та застосовані норми права

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1 ст. 367 ЦПК України).
Рішення суду оскаржується скаржником в частині стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 180 грн витрат виконавчого провадження, а додаткове рішення в частині стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 судових витрат в сумі 595,35 грн.
В іншій частині рішення суду учасниками справи не оскаржується, а тому не переглядається апеляційним судом.
Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження».
Згідно зі ст. 1 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
За змістом ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про виконавче провадження» передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються ЗУ «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Згідно з ч. 5 ст. 26 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.
У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
08.01.2013 старшим державним виконавцем ВДВС Жашківського РУЮ відкрито виконавче провадження № 35893955 з примусового виконання виконавчого листа № 2-118/2010, виданого 26.03.2010.
24.02.2023 постановою старшого державного виконавця Жашківського ВДВС в Уманському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) відновлено виконавче провадження № 35893955.
18.04.2024 головним державним виконавцем ВПВР УЗПВР у Черкаській області ЦМУ МЮ (м. Київ) винесено постанову про скасування процесуального документу, а саме постанови про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій від 24.02.2023.
22 травня 2024 року представник ОСОБА_1 – адвокат Дикий Ю. О. звертався до відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Черкаській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) із заявою про повернення безпідставно набутих коштів, а саме: 2655,60 грн (т. 1 а.с. 23).
31.05.2024 у відповіді № 25234, відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Черкаській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) запропонували звернутися із відповідною заявою до ТОВ «ФК «Інвест-Кредо» (т.1 а.с. 22 зворот).
24 червня 2024 року відділом примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Черкаській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) представнику ОСОБА_1 – адвокату Дикому Ю. О. надано відповідь про те, що в ході виконання виконавчого листа 2-118/2010, виданого 26.03.2010 Жашківським районним судом, стягнуто з ОСОБА_1 , зокрема витрати виконавчого провадження в сумі 180 грн (платіжна інструкція № 1880 від 26.09.2023).
Витрати виконавчого провадження у розмірі 180 грн не були повернуті ОСОБА_1 .
Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
За правовою природою конструкція зобов`язання, що виникає з безпідставного набуття майна (безпідставного збагачення), є формою реалізації охоронного правовідношення та виконує компенсаторну функцію. Зобов`язання, що виникають внаслідок безпідставного збагачення є протилежністю до зобов`язання з правочинів (договорів). Правочин, зокрема договір, як належна правова підстава встановлює зобов`язання з передання речі, виконання робіт (надання послуги), сплати коштів. Відповідно, за відсутності (або у подальшому відпадіння) правової підстави в особи виникає зобов`язання повернути те, що було отримано безпідставно (кондикція). Отримання майна, набутого без підстави, призводить до реституційного ефекту, прямо протилежного тому, що передбачено договором. Загальною ознакою кондикції є відсутність (або відпадіння у подальшому) правової підстави для утримання майна, набутого особою, до якої потерпілий звертається з кондикційним позовом.
Зі змісту ст. 1212 ЦК України можна зробити висновок, що особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно збагатилася в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути безпідставно набуте майно цій особі. Будь-яке збагачення визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на збагачення за рахунок потерпілого, або в разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, і якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнена, або з очікуванням, яке не справдилося.
Положення гл. 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Разом з тим для кондикційних зобов`язань доведення вини особи не має значення, а важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої (ст. ст. 1212 - 1214 ЦК України).
Положення вказаної норми стосуються позадоговірних зобов`язань з повернення безпідставно набутого, збереженого майна (кондикційні зобов`язання), що виникають за наявності одночасно таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали.
Такі висновки щодо застосування положень ст. 1212 ЦК України є сталими у судовій практиці та викладені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 26 червня 2018 року у справі № 910/9072/17, провадження № 12-125гс18; від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17, провадження № 12-182гс18; від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17, провадження № 14-32цс19; та у постановах Верховного Суду від 28 грудня 2021 року у справі № 911/1101/21, від 06 червня 2022 року у справі № 903/142/21 та ін.
Набуття майна однією особою за рахунок іншої полягає у збільшенні обсягу майна в однієї особи з одночасним зменшенням його обсягу в іншої особи. Набуття передбачає кількісний приріст майна, збільшення його вартості без понесення відповідних витрат набувачем. Безпідставне збереження майна полягає у тому, що особа мала витратити власні кошти, але не витратила їх через понесені втрати іншою особою або в результаті невиплати винагороди, що належить іншій особі.
Для виникнення зобов`язань із повернення безпідставного набутого майна необхідно, щоб майно було набуте або збережене безпідставно. Безпідставним є набуття або збереження, що не ґрунтується на законі, іншому правовому акті або правочині.
Набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо його правова підстава відпала згодом. Відпадіння правової підстави полягає у зникненні обставин, на яких засновувалась юридична обґрунтованість набуття (збереження) майна.
Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 08.09.2021 у справі № 201/6498/20, від 08.09.2021 у справі № 206/2212/18, від 28.01.2020 у справі № 910/16664/18, від 6.03.2019 у справі № 910/1531/18.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд апеляційної інстанції, погоджується з судом першої інстанції, що ОСОБА_1 надано докази сплати ним 180 грн витрат виконавчого провадження і вказаний факт підтверджений відділом примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Черкаській області.
Доводи апеляційної скарги про те, що витрати виконавчого провадження повинні бути стягнуті із Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.
Кошти Державного бюджету України належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (ч. 2 ст. 2 ЦК України), яка діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (ч. 1 ст. 167 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Держава відповідає за своїми зобов`язаннями своїм майном, крім майна, на яке відповідно до закону не може бути звернено стягнення (ст. 174 ЦК України).
Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивні частини судових рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання коштів (висновок Великої Палати Верховного Суду в постанові від 19.06.2018 в справі № 910/23967/16).
Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі № 346/5428/17.
За змістом абз. 1 ч. 3 ст. 17 ЦК України орган державної влади здійснює захист цивільних прав та інтересів у межах, на підставах та у спосіб, що встановлені Конституцією України та законом.
Казначейство України веде бухгалтерський облік усіх надходжень Державного бюджету України та за поданням (висновком) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, здійснює повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до бюджету, перерахування компенсації частини суми штрафних (фінансових) санкцій покупцям (споживачам) за рахунок сплачених до державного бюджету сум штрафних (фінансових) санкцій, застосованих такими органами за наслідками проведеної перевірки за зверненням або скаргою покупця (споживача) про порушення платником податків установленого порядку проведення розрахункових операцій (ч. 2 ст. 45 БК України у редакції, чинній на час звернення до суду).
Повернення (перерахування) помилково або надміру зарахованих до бюджету або повернення на єдиний рахунок (у разі його використання) податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджетів, або перерахування між видами доходів і бюджетів коштів, помилково та/або надміру зарахованих до відповідних бюджетів через єдиний рахунок, здійснюється за поданням (висновком, повідомленням) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, а при поверненні судового збору (крім помилково зарахованого) - за судовим рішенням, яке набрало законної сили (абз. 1 п. 5 розд. І Порядку № 787 у редакції, чинній на час звернення до суду).
У випадках, встановлених Конституцією України та законом, особа має право звернутися за захистом цивільного права та інтересу до органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування (ч. 2 ст. 17 ЦК України). Рішення, прийняте зазначеними органами щодо захисту цивільних прав та інтересів, не є перешкодою для звернення за їх захистом до суду (абз. 2 ч. 3 ст. 17 ЦК України).
Отже, в частині вимог про стягнення витрат виконавчого провадження відповідачем є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади. Такими органами у цій справі є Відділ примусового виконання (дії якого призвели до безспірного стягнення коштів) відділом примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Черкаській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) та Державної казначейської служби України (яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює повернення коштів з державного бюджету).
Рішення органу влади за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване (постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17, від 15 жовтня 2019 року у справі № 911/3749/17, від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18, від 1 лютого 2020 року у справі № 922/614/19, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц).
Крім того, слід зазначити, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 серпня 2023 року у справі № 910/5880/21 щодо застосування приписів Порядку № 787 і ЦК України, стосовно повернення з бюджету коштів, які утримуються без достатньої правової підстави (після визнання протиправною та скасування адміністративним судом постанови про накладення штрафу) відступила від висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, сформульованого у постанові від 10 липня 2019 року у справі № 489/6624/15-ц, за змістом якого повернення цих коштів має відбуватися тільки згідно з Порядком № 787, тобто у позасудовому порядку.
Отже, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції, що оскільки відповідач відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Черкаській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) не повернув позивачу 180 грн витрат виконавчого провадження, їх слід стягнути з Державного бюджету України.
Щодо додаткового рішення, в оскаржуваній частині, апеляційний суд дійшов наступного висновку.
Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.
За правилами ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 137 ЦПК України).
За змістом ст. 30 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.
Щодо співмірності витрат на правову допомогу слід також ураховувати позицію Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 640/6209/19, відповідно до якої розмір відшкодування судових витрат повинен бути співрозмірним із ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також суд має враховувати критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі її витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи, зокрема, на складність справи, витрачений адвокатом час.
Наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.
Схожі висновки викладено в постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19), від 31 липня 2020 року у справі № 301/2534/16-ц (провадження № 61-7446св19), від 30 вересня 2020 року у справі № 201/14495/16-ц (провадження № 61-22962св19), від 23 травня 2022 року у справі № 724/318/21 (провадження № 61-19599св21).
Суд першої інстанції проаналізувавши зроблений адвокатом розрахунок, враховуючи критерій обґрунтованості та доцільності понесених позивачем витрат дійшов вірного висновку, що дана справа з ціною позову в розмірі 2655,60 грн не може вважатись справою значної складності, а враховуючи обсяг складених адвокатом в рамках даної справи документів, час, витрачений адвокатом на надання таких послуг, а також представництво інтересів у судових засіданнях, наявні підстави для часткового відшкодування позивачу витрат на правничу допомогу.
Слід зазначити, що апеляційна скарга не містить доводів щодо доведеності витрат на правничу допомогу чи стягнутого судом розміру таких витрат, а також розміру стягнутого судового збору.
Разом з тим, доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди із стягненням судових витрат із Державного бюджету.
Як було вже зазначено, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган.
Отже, те, що позивач, зокрема в частині щодо стягнення витрат виконавчого провадження, вказав відповідачем у справі, яка фактично стосується стягнення з Державного бюджету України коштів, що утримуються там без достатньої правової підстави, певний орган державної влади – Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) в особі відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Черкаській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), не означає, що у спірних правовідносинах відповідальним суб`єктом є не держава, а саме цей орган. Інакше кажучи, у кондикційних спірних правовідносинах орган держави є представником її інтересів.
Отже, оскільки відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади, то понесені судові витрати також підлягають стягненню з Державного бюджету України.
Вказаний підхід до стягнення судових витрат за рахунок коштів Державного бюджету України відповідає усталеній практиці Верховного Суду, сформованій, зокрема, у постановах від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18), 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15 (провадження № 14-342цс18), від 07 липня 2021 року у справі № 335/10173/19 (провадження № 61-5223св21) від 11 травня 2022 року у справі № 201/4534/20 (провадження № 61-7077св21), від 11 серпня 2022 року у справі № 703/468/21 (провадження № 61-3251св22), від 29 травня 2023 року у справі № 336/5109/19 (провадження № 61-3051св23), від 22 червня 2023 року у справі № 913/567/19 (913/725/21).
При цьому, необхідності зазначення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення списання, наведена норма не встановлює, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не в резолютивній частині рішення.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції в оскаржуваній частині судових рішень, який повно встановивши фактичні обставини справи, правильно застосував норми процесуального права та постановив судові рішення, які відповідають закону, підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.
Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевказане, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в  :

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України – залишити без задоволення.
Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 07 листопада 2024 року та додаткове рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 04 грудня 2024 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.
Текст рішення складено 27 лютого 2025 року.

Головуючий Л. І. Василенко

Судді: О. М. Новіков

        Ю. В. Сіренко