КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
   
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/17039/2024                                                                 Доповідач - Ратнікова В.М.
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М      У К Р А Ї Н И
         м. Київ                                                                            Справа № 757/55240/23-ц
                27 грудня 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді     - Ратнікової В.М.
суддів                          - Борисової О.В.    
                                     - Ящук Т.І.
 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника відповідача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» Абібулаєвої Тетяни Геннадіївна на рішення Печерського районного суду міста Києва від 26 серпня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Вовка С.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про витребування безпідставно отриманих коштів, -
в с т а н о в и в :
У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до  Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про витребування безпідставно отриманих коштів.
На обґрунтування позовних вимог зазначав, що  09.11.2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. на підставі ст. 87-89 Закону України «Про нотаріат» та п. 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року за № 1172 в редакції від 10.12.2014 року на підставі Постанови Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» вчинено виконавчий напис № 6195, відповідно до якого з ОСОБА_1  на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» стягнуто заборгованість за кредитним договором № ZHNWSE00000446 від 27.06.2006 року у розмірі 95 657,04 грн.
 24.06.2016 року на підставі вищевказаного виконавчого напису нотаріуса головним державним виконавцем Новоград-Волинського міського відділу ДВС ГТУЮ у Житомирській області Кулик О.Б. відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 про стягнення з   нього ( ОСОБА_1 ) на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором № ZHNWSE00000446 від 27.06.2006 року у розмірі 95 657,04 грн.
Зазначав, що станом на 15.06.2023 року,  відповідно до довідки Звягельського відділу Державної виконавчої служби №50371 від 15 червня 2023 року (у додатку), у них на виконанні перебуває виконавче провадження № НОМЕР_1 з виконання виконавчого напису №6195, виданого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М.
 31.03.2021 року  рішенням у справі № 757/27186/19-ц Печерський районний суд м. Києва  визнав виконавчий напис № 6195, вчинений 09.11.2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною, щодо стягнення з нього ( ОСОБА_1 ) на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором № ZHNWSE00000446 від 27.06.2006 року у розмірі 95 657,04 грн., таким, що не підлягає виконанню. Рішення Печерського районного суду у справі № 757/27186/19-ц набрало законної сили 01.05.2021 року.
Вказував, що 27.07.2023 року постановою головного державного виконавця Звягельського відділу державної виконавчої служби у Звягельскому районі Житомирської області  виконавче провадження НОМЕР_1 було закрите у зв`язку із тим, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 31.03.2021 року виконавчий напис нотаріуса № 6195 від 9.11.2015 року визнано таким, що не підлягає виконанню.
Аналіз норм статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: а) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); б) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності достатньої правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
Оскільки рішенням Печерського районного суду м. Києва від 31 березня 2021 року у справі за № 757/27186/19-ц виконавчий напис № 6195, вчинений 09 листопада 2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. про стягнення з   ОСОБА_1  на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» грошових коштів в сумі 95 657,04 грн., визнано таким, що не підлягає виконанню, то отримані ПАТ КБ «ПриватБанк» на підставі вказаного виконавчого напису кошти в сумі 80 126 грн. 23 коп. підлягають поверненню йому на підставі статті 1212 ЦК України, адже підстава, на якій вони були отримані, відпала.
З огляду на що, просив суд стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на  його користь  безпідставно стягнуті  за виконавчим написом  нотаріуса кошти у сумі 80 126, 23 грн.
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 26 серпня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (адреса: вул. Грушевського, 1-Д, м. Київ, 01001; код ЄДРПОУ 14360570) про витребування безпідставно отриманих коштів задоволено.
Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (адреса: вул. Грушевського, 1-Д, м. Київ, 01001; код ЄДРПОУ 14360570)  на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 80 126,23 грн.
Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (адреса: вул. Грушевського, 1-Д, м. Київ, 01001; код ЄДРПОУ 14360570) в дохід держави судовий збір у розмірі 1 073,60 грн.
 Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 24 вересня 2024 року представник відповідача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» Абібулаєва Тетяна Геннадіївна подала апеляційну скаргу в якій просить   скаргу задовольнити, оскаржуване рішення суду першої інстанції скасувати  та ухвалити нове судове рішення про  відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.
          Апеляційну скаргу обгрунтовує тим, що при ухваленні вказаного  рішення суд першої інстанції не звернув увагу на правову природу спірних правовідносин та їх елементів, а також,  в порушення норм процесуального права, прийняв неналежні докази.
         Зазначав, що виконавчий напис нотаріуса за своєю суттю є розпорядженням нотаріуса щодо стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, здійснене на документах, що встановлюють заборгованість. 
          Відповідно до статті 87 Закону України "Про нотаріат" "для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість". 
          Таким чином, виконавчий напис за своєю правовою природою є способом примусового стягнення за борговим документом, а не підставою набуття позивачем майна, яка згодом відпала. Примусове стягнення за допомогою виконавчого напису є механізмом примусового стягнення боргу за кредитним договором, який і є власне правовою підставою набуття відповідачем коштів.
         Зазначає, що категорії способу стягнення та підстава набуття майна, судом першої було неправомірно ототожнено, у зв`язку з чим винесено рішення, що нівелює всі принципи безпідставного набуття майна і порядку його повернення. 
         При визнанні виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, припинено саме спосіб примусового стягнення боргу, а власне саме зобов`язання припиненим не визнано, іншого до суду не надано.
         Вказує на те, що в даному випадку між сторонами існувало кредитне зобов`язання, яке є чинним в силу статті 204 ЦК України, що закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.
         Той факт, що кошти на погашення існуючого боргового зобов`язання надійшли в спосіб (за виконавчим написом), який згодом було фактично припинено в судовому порядку, абсолютно не означає безпідставність набуття таких коштів, адже відсутність боргу позивача, в рахунок якого надійшли кошти, має бути доведена в іншому процесі і на підставі норм зобов`язального права в т.ч., але не виключно, підтверджена доказами відсутності боргу, погашення  його повністю або частково, тощо. 
         Зазначає, що станом на сьогодні кредитний договір №ZHNWSE00000446 від 27.06.2006 року, який в даному випадку і є підставою набуття відповідачем коштів з повернення кредиту, в судового порядку недійсним не визнано, переплат або доказів виконання договору з боку позивача до суду не надано, відтак, підставою набуття майна є чинні договірні зобов`язання сторін з повернення кредиту, що виключає застосування статті 1212 ЦК України.
          Вказує на те, що під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. 
          Враховуючи той факт, що кошти, які заявлено до повернення, є фактично повернутим боргом, які банк надав в позику позивачеві в 2006 році і той не повернув їх вчасно, банк має цілком законне право на їх збереження, після того як зобов`язання було виконане в спосіб, який після такого виконання було скасовано.
           Таким чином, правовою підставою набуття відповідачем коштів був кредитний договір № ZHNWSE00000446 від 27.06.2006 року, який є дійсним та неоспореним, а тому, на думку апелянта, суд безпідставно стягнув кошти, отримані банком на виконання кредитного договору,  визнавши їх безпідставно отриманим майном.
         Окрім того, зазначає, що судом, всупереч норм ЦПК (ч. 2 ст.78 ЦПК), визнано допустимим доказом, на підтвердження  факту отримання банком коштів  від                     ОСОБА_1 ,  довідку Звягельського відділу ДВС від 15 червня 2023 року № 50371.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 статті 78 Допустимість доказів).
Зазначає, що з огляду на подання документів про зарахування коштів, якими обґрунтовуються позовні вимоги, апелянт зазначає, що довідка Звягельського відділу Державної виконавчої служби №50371 від 15 червня 2023 року є неналежним і недопустимим доказом на підтвердження факту перерахування/зарахування коштів стягувачу АТ КБ « ПриватБанк».
 Відповідно до пункту 30.1 статті 30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (який діяв до 01.08.2022 року) моментом виконання грошового зобов`язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою.  
Відповідно статті 49 Закону України "Про платіжні послуги" платіжна операція є завершеною в момент зарахування суми платіжної операції на рахунок отримувача або видачі суми платіжної операції отримувачу в готівковій формі. Відтак, визнання факту отримання відповідачем грошових коштів є факт їх отримання на рахунки саме відповідачем, тобто, факт зарахування коштів на його рахунок, що належними і допустимими доказами  у даній справі не підтверджено.
Звертає увагу суду, що довідка Звягельського відділу ДВС від 15 червня 2023 року №50371 не містить жодної інформації щодо реквізитів рахунків перерахування коштів, дат зарахування і сум зарахування, в тому числі,  не містить навіть печатки відділу ДВС.
З огляду на викладене, рішення Печерського районного суду міста Києва від 26 серпня 2024 року  підлягає скасуванню з  ухваленням  нового судового  рішення про відмову  у задоволенні позовних вимог.
Відзиву на апеляційну скаргу позивачем не подано.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду  у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що рішенням Печерського районного суду Київської області від 31 березня 2021 року, яке набрало законної сили 01 травня 2021 року, позовну заяву ОСОБА_1   до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», треті особи: Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна, Новоград-Волинський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Житомирській області про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню задоволено.
Виконавчий напис № 6195, вчинений 09.11.2015 року Приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною, щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором № ZHNWSE00000446 від 27.06.2006 року у розмірі 95 657,04 грн.,  визнано таким, що не підлягає виконанню.
Стягнуто з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі -                    768,40 грн.( а.с. 6-12).
27 липня 2023 року головним державним виконавцем Звягельського відділу державної виконавчої служби у Звягельському районі Житомирської області Центрального  міжрегіонального управління Міністерства  юстиції  ( м.Київ) Кулик О.Б. було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1 у зв'язку із тим, що боржником було подано заяву про завершення виконавчого провадження  так, як рішенням у справі № 757/27186/19-ц Печерського районного суду міста Києва від 31.03.2021 року виконавчий напис № 6195 від 09.11.2015 року, вчинений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною визнано таким, що не підлягає виконанню.( а.с. 15).
Відповідно до довідки начальника відділу Звягельського відділу ДВС у Звягельському районі Житомирської області Олени Литвинової від 15 червня 2023 року № 50371, сума стягнутих коштів по виконавчому документу станом на 01 червня 2023 року становить 80 126,23 грн - на користь стягувача, 138,00 грн - витрати виконавчого провадження та 9 556,70 грн - виконавчий збір.( а.с. 16).
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про витребування безпідставно отриманих коштів, суд першої інстанції виходив із того, що рішенням від 31 березня 2021 року Печерський районний суд м. Києва визнав таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 6195, вчинений 09 листопада 2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Миколаївною, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором № ZHNWSE00000446 від 27 червня 2006 року у розмірі 95 657,04 грн.
Підставою набуття коштів відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» був не кредитний договір, як відповідач зазначав у відзиві, а саме виконавчий напис  нотаріуса № 6195, вчинений 09 листопада 2015 року, оскільки саме на підставі вказаного виконавчого напису стягувались кошти з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк».
Так як виконавчий напис № 6195 від 09 листопада 2015 року визнаний судом таким, що не підлягає виконанню, то  відпала підстава для утримання відповідачем коштів у сумі 80 126,23 грн, стягнутих з позивача у межах виконавчого провадження № НОМЕР_1.
У зв`язку з викладеним, суд дійшов висновку, що позов про стягнення безпідставно отриманих коштів підлягає задоволенню шляхом стягнення з АТ КБ «Приватбанк» на користь позивача суми 80 126, 23 грн на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України.
З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується з огляду на наступне.
Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України, судове  рішення повинно  ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним  є рішення, ухвалене  судом відповідно до норм матеріального  права та із дотриманням  норм  процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому  засіданні.
Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
За правовою природою конструкція зобов`язання, що виникає з безпідставного набуття майна (безпідставного збагачення), є формою реалізації охоронного правовідношення та виконує компенсаторну функцію. Зобов`язання, що виникають внаслідок безпідставного збагачення є протилежністю до зобов`язання з правочинів (договорів). Правочин, зокрема договір, як належна правова підстава встановлює зобов`язання з передання речі, виконання робіт (надання послуги), сплати коштів. Відповідно, за відсутності (або у подальшому відпадіння) правової підстави в особи виникає зобов`язання повернути те, що було отримано безпідставно (кондикція). Отримання майна, набутого без підстави, призводить до реституційного ефекту, прямо протилежного тому, що передбачено договором. Загальною ознакою кондикції є відсутність (або відпадіння у подальшому) правової підстави для утримання майна, набутого особою, до якої потерпілий звертається з кондикційним позовом.
Зі змісту статті 1212 ЦК України можна зробити висновок, що особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно збагатилася в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути безпідставно набуте майно цій особі. Будь-яке збагачення визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на збагачення за рахунок потерпілого, або в разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, і якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнена, або з очікуванням, яке не справдилося.
Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широку сферу застосування: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею або всупереч його волі, чи є набувач добросовісним або недобросовісним.
Аналіз норм статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: а) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); б) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності достатньої правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, свідчить про необхідність установлення так званої абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.
Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.
Наведене у своїй сукупності свідчить, що кондикція - це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.
Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна (носія іншого цивільного права), підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця (набувача майна) з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності цивільних відносин безпосередньо між власником та володільцем майна.
Такий спосіб захисту можливо здійснити шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача таке майно.
Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 25 жовтня 2017 року у справі № 3-905гс17 та у постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 757/42443/15-ц (провадження № 61-38890св18).
Отже, положення глави 83 застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб, чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.
Висновок про можливість застосування до спірних правовідносин норм статті   1212 ЦК України викладений також Верховним Судом у постанові від 6 березня 2019 року у справі №910/1531/18.
Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі                                           № 910/3395/19, від 23 квітня 2019 року у справі № 918/47/18, від 1 квітня 2019 року у справі № 904/2444/18.
Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22 березня 2016 року у справі № 6-2978цс15 та від 3 червня 2016 року у справі №6-100цс15.ї
Судовий акт про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, який набрав законної сили і за яким відбулося повне або часткове виконання є правовою підставою для виникнення зобов`язання з повернення майна, що набуто без достатньої правової підстави, оскільки з моменту ухвалення такого судового акту правова підстава вважається такою, що відпала. Відповідно до статті 1212 ЦК України, у такому разі набувач такого майна, з моменту набрання судовим актом законної сили, зобов`язаний повернути потерпілому все отримане майно.
   Як було встановлено судом,  рішенням Печерського районного суду Київської області від 31 березня 2021 року, яке набрало законної сили 01 травня 2024 року, позовну заяву ОСОБА_1   до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», треті особи: Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна, Новоград-Волинський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Житомирській області про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню задоволено.
Виконавчий напис № 6195,  вчинений 09.11.2015 року Приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором № ZHNWSE00000446 від 27.06.2006 року у розмірі 95 657,04 грн., - визнано таким, що не підлягає виконанню.
27 липня 2023 року головним державним виконавцем Кулик О.Б. було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1 у зв'язку із тим, що боржником було подано заяву про завершення виконавчого провадження  так, як рішенням у справі № 757/27186/19-ц Печерського районного суду міста Києва від 31.03.2021 року виконавчий напис № 6195 від 09.11.2015 року, вчинений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною, визнано таким, що не підлягає виконанню.( а.с. 15).
Відповідно до довідки начальника відділу Звягельського відділу ДВС у Звягельському районі Житомирської області Олени Литвинової від 15 червня 2023 року № 50371, сума стягнутих коштів по виконавчому документу станом на 01 червня 2023 року становить 80 126,23 грн - на користь стягувача, 138,00 грн - витрати виконавчого провадження та 9 556,70 грн - виконавчий збір.( а.с. 16).
         З урахуванням вище викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню за рішенням суду, яке набрало законної сили, і за яким відбулося повне або часткове виконання є правовою підставою для виникнення зобов`язання з повернення майна, що набуто без достатньої правової підстави, оскільки з моменту набрання законної сили такого судового рішення правова підстава вважається такою, що відпала. Відповідно до статті 1212 ЦК України у такому разі набувач такого майна з моменту набрання судовим актом законної сили, зобов`язаний  повернути потерпілому все отримане майно.
         Отже, встановивши, що правові підстави набуття відповідачем грошових коштів у сумі 80 126, 23  грн, що стягнені з ОСОБА_1 на підставі виконавчого напису нотаріуса, який у подальшому визнаний судом таким, що не підлягає виконанню, відпали, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що отримані відповідачем кошти в сумі 80 126, 23  грн підлягають поверненню позивачу відповідно до вимог  статті 1212 ЦК України.
Посилання апелянта на те, що станом на сьогодні кредитний договір №ZHNWSE00000446 від 27.06.2006 року, який є підставою набуття відповідачем коштів з повернення кредиту, в судового порядку недійсним не визнано, переплат або доказів виконання договору з боку позивача  суду не надано, відтак підставою набуття майна є чинні договірні зобов`язання сторін з повернення кредиту, що виключає застосування статті 1212 ЦК України, є помилковими, оскільки вказані грошові кошти  були стягнуті  державним виконавцем на користь  АТ КБ « ПриватБанк» не на підставі кредитного договору, а на підставі виконавчого напису № 6195,  вчиненого 09.11.2015 року Приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором № ZHNWSE00000446 від 27.06.2006 року у розмірі 95 657,04 грн., який рішенням Печерського районного суду                 м. Києва від  31 березня 2021 року визнано таким, що не підлягає виконанню.
При цьому обставини наявності або відсутності заборгованості позивача перед відповідачем за таким кредитним договором можуть бути предметом окремого судового розгляду.
Щодо посилань апелянта  на те, що довідка Звягельського відділу Державної виконавчої служби №50371 від 15 червня 2023 року є неналежним і недопустимим доказом підтвердження факту перерахування/зарахування коштів  на рахунок стягувача, колегія зазначає наступне.
Суд першої інстанції при ухвалені оскаржуваного рішення та при наданні оцінки доказам у справі, зокрема, і вказаній довідці, посилався на наступне: 
         Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.  
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Згідно з частиною першою статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування
Відповідно до частини третьої статті 77 ЦПК України сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечення.
Належність доказів - це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами у процесі встановлення об`єктивної істини. При цьому питання про належність доказів остаточно вирішує суд.
Згідно зі статтею 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Недопустимі докази - це докази, які отримані внаслідок порушення закону. Відповідно, тягар доведення недопустимості доказу лежить на особі, яка наполягає на тому, що суд використав недопустимий доказ.
Неналежні докази та недопустимі докази - це різні поняття.
Розуміння допустимості доказів досягається крізь призму прав, що охороняються законом: допустимим є доказ, отриманий без порушення закону. Недопустимими, відповідно, є докази, отримані з порушенням закону. Недопустимими також є докази, одержані з неправдивих показань свідка, завідомо неправдивого висновку експерта, фальшивих документів або речових доказів, тобто з порушенням процесуального порядку формування засобів доказування. Допустимість доказів характеризується органічним зв`язком процесуальної форми засобів доказування та законності отримання інформації про той чи інший факт, який має значення для справи. Тому одержання доказів з дотриманням порядку, встановленого законом, слід розуміти як відсутність при одержанні доказів порушення норм матеріального права та норм процесуального права, як одночасне дотримання передбачених законом особистих немайнових і майнових прав та процесуальної форми.
Недопустимість доказу не є очевидною. Сторони вправі висловлювати суду свої міркування щодо допустимості чи недопустимості конкретного доказу. Якщо суд дійде висновку, що доказ є недопустимим, він не бере цей доказ до уваги, тобто не може обґрунтовувати ним своє рішення. Разом з тим суд повинен у мотивувальній частині рішення зазначити, чому саме він цей доказ відхиляє.
Суд оцінивши довідку Звягельського відділу ДВС від 15 червня 2023 року № 50371, суд  не вбачає підстав вважати її неналежним чи недопустимим доказом, адже ця довідка містить інформацію щодо стягнутих   з ОСОБА_1 на підставі виконавчого напису  нотаріуса коштів на користь АТ КБ «ПриватБанк»,  видана та підписана  начальником Звягельського відділу ДВС на підставі інформації, наявної у  базі даних, внесених  до автоматизованої системи виконавчих проваджень щодо виконавчого провадження  АСВП № НОМЕР_1 з виконання виконавчого напису нотаріуса № 6195. Доказів, які б спростовували  інформацію викладену у вказаній довідці, відповідачем суду не надано 
Колегія суддів із такими висновками суду першої інстанції погоджується в повному обсязі та вважає їх обгрунтованими.
           Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Аналізуючи зазначене, колегія суддів  приходить до висновку  про те,  що апеляційна скарга представника відповідача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» Абібулаєвої Тетяни Геннадіївна підлягає залишенню без задоволення, а рішення Печерського районного суду міста Києва від 26 серпня 2024 року-залишенню без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд,-
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу представника відповідача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» Абібулаєвої Тетяни Геннадіївни залишити без задоволення.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 26 серпня 2024 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених  п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

 
Головуючий:                                                  Суддя: