Справа № 154/3541/23 	Головуючий у 1 інстанції: Лутай А. М. 	
Провадження № 22-ц/802/51/25  	  Доповідач: Федонюк  С. Ю.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
08 січня 2025 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Федонюк С. Ю., 
суддів - Матвійчук Л. В., Осіпука В. В.,
за участю:
секретаря судового засідання – Губарик К. А.,
позивача – ОСОБА_1 ,
представника відповідача – Бугайова В. В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі та стягнення оплати за час вимушеного прогулу, третя особа ОСОБА_2 , за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 25 вересня 2024 року,        
                                       В С Т А Н О В И В:
       У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що вона працювала у Військовій частині НОМЕР_1 кухонним робітником, офіціантом та буфетником з 05.07.2019 року по 14.06.2023 року, виконувала роботу помічника начальника їдальні, голови трудового колективу. З колективом працювала без всіляких сварок. 
Зазначає, що наказом по військовій частині від 14.06.2023 року була звільнена з роботи за заявою новим начальником їдальні ОСОБА_3 , так як усі, хто був прийнятий на роботу, написали без зазначення дати заяви про звільнення, що зберігалися в керівника їдальні, яка в будь-який час могла провести звільнення працівника з роботи за своїм розсудом. 
Вказувала, що в період роботи вона не мала жодного стягнення та не просила добровільно звільняти її з роботи. Вважає звільнення незаконним, так як вона не висловлювала своє волевиявлення на звільнення з 14 червня 2023 року, на її заяві про звільнення не було поставлено нею особисто числа, а також інших причин для звільнення не було. Зазначала, що 13.06.2023 року о 15.40 год. до неї підійшла керівник та повідомила, що з 14.06.2023 року вона буде звільнена з роботи, не пояснюючи при цьому причини звільнення.
Посилаючись на вказані обставини,  ОСОБА_1  просила суд визнати незаконним та скасувати наказ тимчасово виконуючого обов`язки командира Військової частини НОМЕР_1 про звільнення її з посади буфетника їдальні, поновити її на роботі та стягнути з військової частини НОМЕР_1 в її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.
Рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 25 вересня 2024 року позов задоволено.
Визнано незаконним та скасовано наказ тимчасово виконуючого обов`язки командира Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 №173 від 14.06.2023 про звільнення ОСОБА_1 з посади буфетника їдальні Військової частини НОМЕР_1 . Поновлено на роботі ОСОБА_1 на посаді буфетника їдальні Військової частини НОМЕР_1 .
Рішення в частині поновлення на роботі незаконно звільненої ОСОБА_1 звернуто до негайного виконання.
Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 14 червня 2023 року по 25 вересня 2024 року включно у розмірі 199 973 грн 76 коп. Допущено негайне виконання рішення в частині виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.
Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 понесені нею витрати за проведення судової почеркознавчої експертизи в розмірі 13 631 грн 04 коп.
Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь держави судовий збір у розмірі 2147 грн 20 коп.
Не погодившись із даним рішенням суду, Військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, в якій вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову. 
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що дослідження судом доказів та встановлення обставин справи є неповним і  помилковим, з неправильним застосуванням норм права, а відтак рішення суду є незаконним. Зазначає, що суд першої інстанції не дав належної оцінки показам свідків, хоча ці докази доводять те, що ОСОБА_1 , працюючи майже чотири роки в їдальні військової частини на різних посадах, зарекомендувала себе посередньо. В колективі поводилася зверхньо, до людей ставилася без поваги.  В скарзі вказується, що 14 червня 2023 року на адресу командира військової частини через службу діловодства військової частини надійшла заява від ОСОБА_1 про звільнення з роботи, яка була погоджена начальником їдальні старшим солдатом ОСОБА_3 . Доводи позивача про те, що вона при прийнятті на роботу написала заяву про звільнення без числа, яка зберігалася в керівника їдальні, є безпідставними та нічим не підтвердженими, оскільки вона з цього приводу нікуди не зверталась. На підтвердження ознайомлення позивачки з наказом про звільнення, його дати та причини звільнення із підписами ОСОБА_1 та працівника кадрової служби відповідачем надано особову справу працівника, а також Книгу обліку руху трудових книжок і вкладок до них Військової частини НОМЕР_1 . Однак, аналізуючи надані докази та обставини справи, суд неправильно застосував норми матеріального права та не обґрунтував, у чому полягала протиправність п. 32 наказу командира Військової частини НОМЕР_1 №173 від 14 червня 2024 року.
Відзив на апеляційну скаргу не подано.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку про відмову в її задоволенні, виходячи з наступного.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону, виходячи з наступного.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції керувався тим, що звільнення позивача проведено з порушенням вимог трудового законодавства чим порушено право позивача на працю. Судом встановлено відсутність домовленості сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою, відсутність волевиявлення ОСОБА_1 на припинення трудового договору в момент видання наказу про звільнення.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.
Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 05.07.2019 працювала у Військовій частині НОМЕР_1 спочатку на посаді кухонного робітника їдальні, потім на посадах офіціанта та буфетника. Вказані обставини підтверджуються копією трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 та копією особової картки працівника.
Наказом тимчасово виконуючого обов`язки командира Військової частини НОМЕР_1 майора ОСОБА_2 від 14.06.2023 №173 позивачку ОСОБА_1 з 14 червня 2023 року звільнено з посади буфетника їдальні військової частини НОМЕР_1 відповідно до пункту 1 статті 36 КЗпП України за угодою сторін. Підстава: заява ОСОБА_1 від 14.06.2023. Із цим наказом позивач була ознайомлена 14 червня 2023 року та отримала його копію і трудову книжку.
Вважаючи свої права порушеними, 15 червня 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Володимирського РВП ГУНП у Волинській області із заявою про вчинення злочину, передбаченого ст.ст.172, 173 КК України, з приводу її незаконного звільнення, повідомивши про обставини, які є аналогічними тим, що викладені у позовній заяві.
На підставі вказаної заяви ОСОБА_1 сектором дізнання Володимирського РВП ГУНП у Волинській області 16.06.2023 внесені відповідні відомості до ЄРДР за № 12023035510000269 за попередньою правовою кваліфікацією за ч.1 ст.172 КК України (грубе порушення законодавства про працю) та розпочато досудове розслідування.
Як установлено судом, у заяві ОСОБА_1 про звільнення за згодою сторін відсутня дата її звільнення, що свідчить про відсутність волевиявлення позивачки на припинення трудового договору за взаємною угодою сторін. 
На заяві міститься дата її складання «14» червня 23», яка згідно з висновком судової почеркознавчої експертизи від 08.07.2024 № 1350 виконана не ОСОБА_1 , а іншою особою.
Відповідно до довідки Військової частини НОМЕР_1 середньоденна заробітна плата позивача становить 595,16 грн.
Згідно зі статтею 43 Конституції України кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Відповідно до статті 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін.
У випадку, коли працівник вимагає достроково розірвати укладений з ним трудовий договір, а роботодавець не заперечує щодо припинення з цим працівником трудових відносин, такий договір може бути припинено за угодою сторін згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України. Необхідно зазначити, що законодавством не встановлено відповідного порядку чи строків припинення трудового договору за угодою сторін, у зв`язку з чим вони визначаються працівником і власником або уповноваженим ним органом
у кожному конкретному випадку.
Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою.
Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України можуть бути викладені як в письмовій, так і в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 частини першої статті 36 КЗпП України і раніше домовлена дата звільнення.
Таким чином, передбачена пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України угода сторін є самостійною підставою припинення трудового договору, яка відрізняється від розірвання трудового договору з ініціативи працівника та з ініціативи власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу тим, що в цьому разі потрібне спільне волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових відносин в обумовлений строк і саме з цих підстав.
Розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за угодою сторін), суд має з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін; чи була згода власника або уповноваженого ним органу на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору.
Згідно зі статтею 4 Конвенції Міжнародної організації праці № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця 1982 року, яку ратифіковано постановою Верховної Ради України від 04 лютого 1994 року № 3933-XII, трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби.
За змістом пункту 2 статті 9 Конвенції, щоб тягар доведення необґрунтованого звільнення не лягав лише на працівника, тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в статті 4 Конвенції, лежить на роботодавцеві.
Тобто, саме відповідач повинен спростувати доводи позивача та довести законність звільнення з роботи. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 23 листопада 2023 року у справі № 381/4598/21.
       Відповідно до статей 77, 78, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. 
Частиною 2 статті 81 ЦПК України визначено, що в таких справах позивач зобов`язаний навести фактичні дані, які підтверджують, що мали місце такі події/обставини. У разі наведення таких даних доказування їх відсутності покладається на відповідача.
Достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Як убачається з матеріалів справи і не заперечується ОСОБА_1 , вона власноручно написала заяву про звільнення з роботи за угодою сторін на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України, яка була погоджена уповноваженими особами відповідача, та на підставі якої було видано наказ про звільнення позивача.
Разом з тим, позивачкою заперечується факт написання нею дати звільнення, що свідчить про те, що станом на момент складання заяви про звільнення за угодою сторін у ОСОБА_1 було відсутнє відповідне волевиявлення про припинення трудового договору за вказаною підставою.
На підтвердження зазначеного позивачкою було проведено судову почеркознавчу експертизу від 08.07.2024 № 1350, за висновками якої встановлено, що на заяві про звільнення позивачки дата її складання «14» червня 23» виконана не ОСОБА_1 , а іншою особою.
Даний доказ апелянтом не спростовано.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів також враховує, що суд першої інстанції встановив відсутність обопільної згоди сторін на звільнення позивача, а тому правильно і обґрунтовано дійшов висновку, що позивача було неправомірно звільнено з роботи.
Зважаючи на викладене, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується й апеляційний суд, вірно встановив фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про неправомірність звільнення позивачки на підставі пункту 1 частини 1 статті 36 КЗпП України, що є підставою для задоволення похідних позовних вимог про поновлення її на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, апеляційний суд доходить до переконання, що суд першої інстанції розглянув спір з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків судів не спростовують.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд
                                       П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.
Рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 25 вересня 2024 року в даній справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді