ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"22" січня 2025 р.                                                                Справа №914/1595/24
Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого судді                                                                                О.С. Скрипчук
суддів                                                                                                    Н.М. Кравчук                                                                                                              О.І. Матущака,
секретар судового засідання В.Б. Лагутін, 
розглянувши апеляційну скаргу  Гаражного кооперативу  «Сихів-20»  б/н від 12.11.2024 (вх. № 01-05/3226/24 від 13.11.2024)
на рішення  Господарського суду Львівської області від 14.10.2024 (повний текст рішення складено 16.10.2024, м. Львів, суддя Н.В. Мороз)
у справі № 914/1595/24
за позовом  Львівської міської ради, м. Львів
до відповідача  Гаражного кооперативу  «Сихів-20», м. Львів
про  усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою,
за участю представників:
від позивача:  О.В. Гордєєва;
від відповідача:  М.Я. Підбірний.
ВСТАНОВИВ:
Львівська міська рада звернулась до Господарського суду Львівської області з позовом до Гаражного кооперативу  «Сихів-20» про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою комунальної власності, площею 0, 3398 га, за адресою: вул. Антонича біля житлового будинку № 11 у м. Львові, яка вказана в акті обстеження земельної ділянки від 09.05.2024 № 109 та складеної до цього акту план-схеми та топографічного знімання, шляхом демонтажу металевих воріт, шлагбаума та сітчастої огорожі, що встановлена по периметру цієї земельної ділянки.
Позовні вимоги мотивовані тим, що Львівська міська рада є власником земельної ділянки, площею 0, 3398 га, яка розташована на вул. Антонича біля житлового будинку № 11 у м. Львові. Ділянка не сформована як об`єкт цивільних прав, відомості про неї відсутні.
На виконання наказу Управління державного контролю за використанням та охороною земель Львівської міської ради від 22.04.2024 № 22 «Про створення комісії для обстеження земельної ділянки по вул. Антонича біля житлового будинку № 11 у м. Львові», 09.05.2024 членами комісії, створеної відповідно до вищезазначеного наказу, проведено обстеження спірної земельної ділянки, за результатами якого складено акт обстеження від 09.05.2024 №109.
Вищезазначеним актом встановлено, що земельна ділянка площею 0,3398 га, яка розташована на вул. Антонича біля житлового будинку  № 11  у м. Львові , фактично перебуває у користуванні Гаражного кооперативу «Сихів-20» за відсутності відповідного рішення Львівської міської ради про її передачу у власність або надання у постійне користування (оренду). Наявність на вказаній земельній ділянці власності металевих воріт, шлагбауму та сітчастої огорожі, які перешкоджають законному власнику земельної ділянки - територіальній громаді м. Львова в особі Львівської міської ради володіти, розпоряджатися та користуватися земельною ділянкою є підставою для усунення перешкод у такому користуванні земельною ділянкою.
Рішенням Господарського суду Львівської області від 14.10.2024 позов задоволено повністю. Зобов`язано Гаражний кооператив «Сихів-20» усунути перешкоди в користуванні Львівською міською радою земельною ділянкою комунальної власності, площею 0, 3398 га, за адресою: вул. Антонича біля житлового будинку № 11 у м. Львові, яка вказана в акті обстеження земельної ділянки від 09.05.2024 № 109 та складеної до цього акту план-схеми та топографічного знімання, шляхом демонтажу металевих воріт, шлагбаума та сітчастої огорожі, що встановлена по периметру цієї земельної ділянки. Стягнуто з Гаражного кооперативу «Сихів-20» на користь Львівської міської ради 3 028,00 грн судового збору.
Місцевим господарським судом встановлено, що Львівською міською радою не ухвалювалось жодних рішень про    надання в користування (оренду) земельної ділянки комунальної власності, площею 0,3398 га, яка розташована на вул. Антонича біля житлового будинку № 11 у м. Львові,    Гаражному кооперативу «Сихів-20».
Таким чином, законні правові підстави зайняття зазначеної земельної ділянки відповідачем відсутні, що свідчить про самовільне використання відповідачем вказаної ділянки без відповідних правовстановлюючих документів.
Разом з тим, перевіривши наданий позивачем    акт обстеження топографічного знімання від 14.05.2024 масштабу 1:500 земельної ділянки, площею 0, 3398 га, яка розташована на вул. Антонича біля будинку № 11 у м. Львові, від 14.05.2024, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем дотримано  вимог у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності щодо складання топографічно-геодезичних матеріалів.
З урахуванням наведеного, зважаючи на факт використання відповідачем спірної земельної ділянки за відсутності будь-яких дозвільних документів, місцевий господарський суд дійшов висновку, щодо наявності підстав для усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою комунальної власності, площею 0, 3398 га, за адресою: вул. Антонича біля житлового будинку  № 11  у м. Львові , яка вказана в акті обстеження земельної ділянки від 09.05.2024 № 109 та складеної до цього акту план-схеми та топографічного знімання, шляхом демонтажу металевих воріт, шлагбаума та сітчастої огорожі, що встановлена по периметру цієї земельної ділянки.
Не погодившись з даним рішенням суду Гаражний кооператив  «Сихів-20» звернувся до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою б/н від 12.11.2024 (вх. № 01-05/3226/24 від 13.11.2024) у якій просить скасувати рішення господарського суду Львівської області від 14.10.2024 року у справі №914/1595/24 та постановити нове рішення, яким у задоволенні позову Львівської міської ради відмовити повністю.
Апелянт вказує, що здійснюючи статутну діяльність Гаражний кооператив «Сихів-20» сприяє забезпеченню організованого функціонування стоянки для тимчасового зберігання автомобілів на вул. Антонича з метою задоволення потреб членів гаражного кооперативу – членів територіальної громади м.Львова, які є мешканцями Сихівського району м. Львова. 
Огородження периметру території стоянки не чинить перешкоди у користуванні земельною ділянкою, не перекриває існуючих проїздів та транспортної інфраструктури, не перешкоджає роботі комунальних служб та громадського транспорту, але разом з тим сприяє безпечному збереженню транспортних засобів.
Таким чином, на переконання скаржника, використання спірної земельної ділянки у відповідності до Генерального плану м. Львова для задоволення потреб членів гаражного кооперативу – членів територіальної громади м. Львова, які є мешканцями Сихівського району м. Львова відповідає інтересам територіальної громади, а тому не може свідчити про порушення прав позивача – Львівської міської ради.
Апелянт зазначає, що місцевий господарський суду не надав повною мірою оцінки вказаним доводам відповідача та прийшов до помилкового висновку про те, щодо наявності порушеного права позивача, що нібито має місце в умовах використання спірної території за функціональним призначенням згідно Генерального плану м. Львова для задоволення потреб територіальної громади м. Львова.
Разом з тим, відповідач вказує, що звертався на адресу органу місцевого самоврядування із проханням щодо надання земельної ділянки в користування на платній основі (в оренду), що підтверджується долученим до позовної заяви листом Гаражного кооперативу «Сихів-20» від 29.02.2024 року.
В подальшому, через систему «Електронний суд» 22.01.2025 від відповідача надійшли додаткові пояснення у справі.
В наданих поясненнях скаржник вказує, що матеріали справи не містять доказів вчинення перешкод позивачу в користуванні спірною земельною ділянкою, відтак на думку відповідача, у даній справі відсутнє порушене право, а обраний позивачем спосіб захисту не є ефективним.
Окрім того, в доповнення до доводів та вимог апеляційної скарги відповідач просить долучити до матеріалів справи письмові докази на підтвердження неодноразового звернення Гаражного кооперативу «Сихів-20» на адресу Львівської міської ради з метою вирішення питань землекористування на вул. Антонича, зокрема, щодо спірної земельної ділянки, яка використовується в якості автостоянки.
Разом з тим, Гаражний кооператив «Сихів-20» просить долучити до матеріалів справи докази сплати за користування землею за 2023-2024 роки.
У судове засідання 22.01.2025 з`явились представники позивача, надали пояснення, проти доводів апеляційної скарги заперечив.
У судове засідання 22.01.2025 з`явились представники позивача, просив долучити до матеріалів справи докази подані з додатковими поясненнями від 22.01.2025, доводи апеляційної скарги підтримав.
Розглянувши клопотання про долучення доказів, колегія суддів вказує наступне.
Межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції передбачені у ст. 269 ГПК України, відповідно до якої суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги 
Наведені положення передбачають наявність таких критеріїв для вирішення питання про прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів, як «винятковість випадку» та «причини, що об?єктивно не залежать від особи», і тягар доведення покладений на учасника справи, який звертається з відповідним клопотань (заявою). Близька за змістом правова позиція викладена в постанові Верховного суду від 13.04.2021 у справі № 909/722/14.
Апеляційний суд зауважує, що виходячи з принципу змагальності сторін, сторони повинні подати всі докази на підтвердження своєї позиції в суді першої інстанції. В той же час, процесуальне законодавство допускає випадки подачі на стадії апеляційного розгляду нових доказів для підтвердження обставин, на які посилається сторона. Однак, є неприйнятною ситуація, коли сторона просить долучити до матеріалів справи нові докази лише з підстав її необізнаності щодо необхідності подання усіх наявних в неї доказів чи її суб`єктивної позиції щодо недоречності їх подання.
Колегією суддів зважає, що прийняття судом до розгляду несвоєчасно поданих доказів без поважних на те причин, а лише через неналежну підготовку сторони щодо судового розгляду справи, порушує імперативні норми  Господарського процесуального кодексу України та унеможливлює дотримання принципу рівності учасників справи і неупередженості суду.
До того ж, як передбачено ч. 2  ст. 2 ГПК України  суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, (яким відповідно до ч. 1  ст. 2 ГПК України  є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів), яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 21.01.2019 у справі № 925/2028/15 та від 14.01.2020 у справі № 925/1082/18).
Так заявником не обґрунтовано належним чином неможливість надання вищезазначених доказів до суду першої інстанції в межах процесуальних строків, що свідчить про відсутність об`єктивних перешкод для вчинення відповідної процесуальної дії на певному етапі.
Згідно ч. 8  ст. 80 ГПК України  докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Відповідно до правового висновку щодо застосування статей  80,  269 ГПК України, викладеного Верховним Судом у постанові від 18.06.2020 у справі № 909/965/16, єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом (у тому числі апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого процесуальним законом порядку, це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії, тягар доведення яких покладений на учасника справи (у даному випадку - позивача).
Отже, при поданні учасником справи доказів, які не були подані до суду першої інстанції, такий учасник справи повинен письмово обґрунтувати, в чому полягає винятковість випадку неподання зазначених доказів до суду першої інстанції у встановлений строк, а також надати відповідні докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від особи, яка їх подає (правова позиція Верховного Суду, наведена у постанові від 16.06.2021 у справі № 915/2222/19).
Разом з тим, апелянтом не доведено винятковості випадку неможливості надання суду першої інстанції доказів, які намагається долучити до справи на стадії апеляційного розгляду, як і не надано доказів неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, в той час як у сторін, що зацікавлені в позитивному вирішенні справи на свою користь, не було перешкод в представленні суду усіх доказів, які, як вони вважають, підтверджують обґрунтованість їх вимог та заперечень.
Враховуючи все вищевикладене, відповідач не дотримався чітко встановленого процесуальним законодавством порядку подання додаткових доказів в суді апеляційної інстанції, що, як наслідок, виключає вчинення судом апеляційної інстанції процесуальних дій щодо долучення та надання оцінки таким доказам, а тому подані клопотання залишається без задоволення.
Відповідно до п. 4   ст. 269 ГПК України   суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, суд встановив наступне.
На виконання наказу Управління державного контролю за використанням та охороною земель Львівської міської ради від 22.04.2024 № 22 «Про створення комісії для обстеження земельної ділянки по вул. Антонича біля житлового будинку № 11 у м. Львові», головним спеціалістом відділу державного контролю Управління державного контролю за використанням та охороною земель міської агломерації Департаменту містобудування Львівської міської ради, провідним спеціалістом відділу правової експертизи із земельних питань юридичного департаменту Львівської міської ради, провідним спеціалістом відділу землеустрою Управління земельних ресурсів департаменту природних ресурсів, будівництва та розвитку громад Львівської міської ради, головним спеціалістом відділу соціально-економічного розвитку Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради,     за участю в.о. директора ЛКП «Архітектурно-планувальне бюро», у присутності голови правління Гаражного кооперативу «Сихів-20» проведено обстеження земельної ділянки комунальної власності за адресою: вул. Антонича біля житлового будинку № 11 у м. Львові, площею 0, 3398 га, внаслідок чого складено акт від 09.05.2024 №109 (надалі - акт обстеження).
За результатами обстеження встановлено, що земельна ділянка, яка розташована на вул. Антонича біля житлового будинку № 11 у м. Львові, площею 0, 3398 га, знаходиться в зоні транспортної інфраструктури (вулична мережа) ТР-2, згідно з генпланом м. Львова, та частково у зоні багатоповерхової квартирної забудови (9-16 пов.) Ж-4, згідно з планом зонування Сихівського району; вид функціонального призначення території передбаченої містобудівною документацією: вулиці та дороги місцевого значення у червоних лініях, території гаражів та автостоянок.     Окрім цього вказано, що доступ до земельної ділянки обмежено шляхом монтажу металевих воріт, шлагбауму та сітчастої огорожі по периметру вказаної земельної ділянки із сторони вул. Антонича та вздовж проїзду від вул. Антонича до вул. Майданної.
Актом обстеження підтверджується самовільне та фактичне використання Гаражним кооперативом «Сихів-20» земельної ділянки комунальної власності, площею 0, 3398 га, розташованої на вул. Антонича біля житлового будинку № 11 у м. Львові, в межах охоронної зони навколо (вздовж) об`єкта транспорту червоних ліній вулиць місцевого значення та у санітарно-захисній зоні для обслуговування площадки із стоянки автотранспорту, а отже, за відсутності відповідного рішення органу місцевого самоврядування про її надання в користування (оренду) та за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки.
Як вбачається з інформації, зазначеній у акті обстеження, відомості про таку земельну ділянку в Державному земельному кадастрі відсутні; у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно речове право на земельну ділянку не зареєстровані, відсутні об`єкти нерухомого майна капітального будівництва та на вказаній земельній ділянці розташована площадка із стоянкою автотранспорту.
Позивачем до зазначеного вище акту обстеження долучено матеріали фотофіксації, а також план-схему та    топографічне знімання масштабу 1:500 земельної ділянки комунальної власності, площею 0, 3398 га, яка розташована на вул. Антонича біля будинку № 11 у м. Львові, виконане інженером-геодезистом, в.о. директором ЛКП «Архітектурно-планувальне бюро» В. Агельяровим.
Листом від 16.05.2024 № 4-2412-6815 Управління державного контролю за використанням та охороною земель Львівської міської ради звернулося до Юридичного департаменту Львівської міської ради з вимогою вжити заходи реагування в межах компетенції щодо виявленого порушення земельного законодавства на земельній ділянці площею 0, 3398 га, яка розташована на вул. Антоновича біля житлового будинку № 11 у м. Львові та перебуває в комунальній власності Львівської міської ради.
Крім того, позивачем додано до матеріалів справи лист-прохання від 29.02.2024, який скеровувався головою правління Гаражного кооперативу «Сихів-20»     на адресу Сихівської районної адміністрації з прохання виділити в тимчасове користування земельну ділянку, площею 0, 2264 га, розташовану біля території гаражного кооперативу з метою зберігання приватних автомобілів членів кооперативу, чим підтвердив, на думку позивача, свій намір користуватися вказаною земельною ділянкою.
При винесенні постанови колегія суддів виходила з наступного.
Відповідно до ст. 13 Конституції України, земля та інші природні ресурси є об`єктами права власності українського народу, від імені якого права власника здійснюються органами державної влади та місцевого самоврядування.
Суб`єктами права на землі комунальної власності згідно зі ст. 80 ЗК України є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування.
У відповідності до вимог ст. 83 ЗК України, землі, які належать на праві власності територіальним громадам міст є комунальною власністю.
Згідно з ч. 1 ст. 94 ЗК України, у державній    власності    перебувають    усі    землі України, крім земель комунальної та приватної    власності.
Пунктом 3 Розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності», який набрав чинності 01.01.2013, передбачено, що з дня набрання чинності цим законом землями комунальної власності відповідних територіальних громад вважаються: а) земельні ділянки: на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності відповідної територіальної громади; які перебувають у постійному користуванні органів місцевого самоврядування, комунальних підприємств, установ, організацій; б) всі інші землі, розташовані в межах відповідних населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених у підпунктах "а" і "б" пункту 4 цього розділу.
Згідно з п. п. 5, 6 Розділу II вищезазначеного Закону, державна реєстрація права держави чи територіальної громади на земельні ділянки, зазначені у пунктах 3 і 4 цього розділу, здійснюється на підставі заяви органів, які згідно із статтею 122    ЗК України    передають земельні ділянки у власність або у користування, до якої додається витяг з Державного земельного кадастру про відповідну земельну ділянку. У разі якщо відомості про земельні ділянки, зазначені у пунктах 3 і 4 цього розділу, не внесені до Державного реєстру земель, надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, що є підставою для державної реєстрації таких земельних ділянок, та її затвердження здійснюються відповідною сільською, селищною, міською радою.
Відтак, виходячи із вимог чинного законодавства України, презюмується належність земельних ділянок на території міста Львова територіальній громаді міста з визначенням її власником Львівської міської ради.
Отже, право комунальної власності на землю (земельні ділянки) виникає і без реєстрації в силу спеціальних вимог закону.
Як суб`єкт владних повноважень орган місцевого самоврядування Львівська міська рада вирішує в межах закону питання в галузі земельних відносин.
Так, пунктом 34 частини 1 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» унормовано, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин.
За приписами частини 1 статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
За змістом статті 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Статтею 126 Земельного кодексу України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до  Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Судом першої інстанції правомірно встановлено, що Львівською міською радою не ухвалювалось жодних рішень про    надання в користування (оренду) земельної ділянки комунальної власності, площею 0,3398 га, яка розташована на вул. Антонича біля житлового будинку № 11 у м. Львові,    Гаражному кооперативу «Сихів-20». Доказів зворотнього відповідачем не надано.
Таким чином, законні правові підстави зайняття зазначеної земельної ділянки відповідачем відсутні, що свідчить про самовільне використання відповідачем вказаної ділянки без відповідних правовстановлюючих документів.
З огляду на встановлені обставини та наведені норми чинного законодавства, доводи скаржника про те що Гаражний кооператив «Сихів-20» неодноразово звертався на адресу Львівської міської ради із прохання про відведення земельної ділянки, однак розгляд таких звернень здійснювався виконавчими органами Львівської міської ради не в повній мірі, оцінюється колегією суддів критично, оскільки як зазначено вище правовою підставою набуття права власності та права користування на землю згідно Земельного кодексу України є рішення органу виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, а не сам факт звернення до такого органу.
Разом з тим, доводи відповідача про неналежний розгляд виконавчим органом Львівської міської ради таких звернень не є предметом розгляду в даній справі.
Щодо долученого позивачем до    акту обстеження топографічного знімання від 14.05.2024 масштабу 1:500 земельної ділянки, площею 0, 3398 га, яка розташована на вул. Антонича біля будинку № 11 у м. Львові, від 14.05.2024, колегія суддів зазначає наступне.
Відносини в сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності регулюються ЗУ «Про топографо-геодезичну і картографічну діяльність» та іншими нормативно-правовими актами України.
Згідно з ст.    5 ЗУ «Про топографо-геодезичну і картографічну діяльність» суб`єктами топографо-геодезичної і картографічної діяльності є: Кабінет Міністрів України; центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин; Міністерство оборони України та його спеціальні підрозділи; інші центральні та місцеві органи виконавчої влади; юридичні та фізичні особи, які володіють необхідним технічним та технологічним забезпеченням та у складі яких за основним місцем роботи є сертифікований інженер-геодезист, що є відповідальним за якість результатів топографо-геодезичних і картографічних робіт.
Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 51 ЗУ «Про топографо-геодезичну і картографічну діяльність» професійною топографо-геодезичною і картографічною діяльністю за відповідними напрямами можуть займатися особи, які мають вищу освіту у сфері геодезії та/або землеустрою. Топографо-геодезичні і картографічні роботи при здійсненні землеустрою виконуються особами, які отримали кваліфікаційний сертифікат інженера-землевпорядника відповідно до ЗУ «Про землеустрій».
Сертифіковані інженери-геодезисти несуть відповідальність за якість результатів топографо-геодезичних і картографічних робіт (крім, топографо-геодезичних та картографічних робіт при здійсненні землеустрою). Сертифікованим інженером-геодезистом може бути особа, яка має стаж роботи за спеціальністю не менше одного року, склала кваліфікаційний іспит та одержала кваліфікаційний сертифікат за відповідним напрямом робіт. Відомості про сертифікованих інженерів-геодезистів вносяться до Державного реєстру сертифікованих інженерів-геодезистів відповідно до вимог цього Закону.
Матеріалами справи підтверджується, що при обстеженні спірної земельної ділянки, складанні акту обстеження та топографічного знімання масштабу 1:500 земельної ділянки комунальної власності, площею 0, 3398 га, яка розташована на вул. Антонича біля будинку № 11 у м. Львові, від 14.05.2024, був присутній інженер-геодезист, в.о. директора ЛКП «Архітектурно-планувальне бюро» В. Агельяров.
З огляду на вищевказане, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, про те що позивачем дотримано    вимог у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності щодо складання топографічно-геодезичних матеріалів.
За приписами ст. 187, 188 Земельного кодексу України, контроль за використанням та охороною земель полягає в забезпеченні додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями і громадянами земельного законодавства України.
Статтею 212 Земельного кодексу України зазначається, що самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.
Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про державний контроль за використанням та охороною земель», самовільним зайняттям земельної ділянки є будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.
Згідно із ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном.
З урахуванням наведеного, зважаючи на факт використання відповідачем спірної земельної ділянки за відсутності будь-яких дозвільних документів, місцевий суд дійшов вірного висновку про наявність підстав для усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою комунальної власності, площею 0, 3398 га, за адресою: вул. Антонича біля житлового будинку  № 11  у м. Львові , яка вказана в акті обстеження земельної ділянки від 09.05.2024 № 109 та складеної до цього акту план-схеми та топографічного знімання, шляхом демонтажу металевих воріт, шлагбаума та сітчастої огорожі, що встановлена по периметру цієї земельної ділянки.
Щодо доводів апелянта про те, що матеріали справи не містять доказів вчинення перешкод позивачу в користуванні спірною земельною ділянкою, відтак у даній справі відсутнє порушене право, а обраний позивачем спосіб захисту не є ефективним, колегія суддів вказує наступне.
За приписами частини 1 статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно із частиною 1 статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
За змістом статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Зокрема, пунктом 4 частини 2 вказаної статті передбачено такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів як відновлення становища, яке існувало до порушення.
Отже, Львівська міська рада як власник спірної земельної ділянки має право, передбачене законом, вимагати усунення порушень прав на землю, зокрема шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав.
Відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно із частиною 2, пунктом «б» частиною 3 статті 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема  відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.
Відповідно до частини 2 статті 212 Земельного кодексу України приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки.
Згідно із частиною 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Верховний Суд у постанові від 08.10.2024 року у cправі №  911/75/22 зазначив:
«Відповідно до принципу реєстраційного підтвердження володіння нерухомим майном  його фізичне зайняття  особою, за якою не зареєстроване право власності на таке майно, не позбавляє власника фактичного володіння, але створює перешкоди у здійсненні ним права користування своїм майном. Тобто зайняття майна (в тому числі земельної ділянки) не є заволодінням ним. Саме в таких випадках підлягає застосуванню  стаття 391 Цивільного кодексу України  або частина 2  статті 152 Земельного кодексу України  (якщо майном є земельна ділянка), відповідно до яких власник, зберігаючи володіння своїм майном, може заявити негаторний позов, тобто вимагати усунути перешкоди в користуванні та розпоряджанні відповідним об`єктом, зокрема шляхом його повернення».
Враховуючи наведені норми права та правову позицію Верховного Суду, колегія суддів зазначає, що Львівською міською радою обрано належний та ефективний спосіб захисту, який передбачений законом, зокрема статтею 391 Цивільного кодексу України та нормами Земельного кодексу України, який здатний відновити порушене право позивача щодо користування та розпорядження спірною земельною ділянкою.
Підсумовуючи все вищевказане, колегія суддів зазначає, що доводи скаржника не знайшли свого підтвердження в ході розгляду апеляційної скарги. Ці доводи не спростовують фактів, покладених в основу рішення Господарського суду Львівської області від 14.10.2024 у справі №914/1595/24.
За приписами частин 1, 2, 4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до ч.ч. 1-5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів та органів, що вирішують спори, має бути належним чином викладено підстави, на яких вони ґрунтуються. Обсяг цього обов`язку щодо обґрунтовування рішення може бути різним залежно від характеру самого рішення і має визначатись з урахуванням обставин відповідної справи. Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
З огляду на вищевказане, колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановив обставини, що мають значення для справи, надав належну оцінку дослідженим доказам, прийняв законне обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального і процесуального права, тому його необхідно залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.
Судові витрати
З огляду на те, що суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на скаржника відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
Керуючись ст. ст. 86, 269, 270, 275, 276, 282 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд -
П О С Т А Н О В И В     :
1.Апеляційну скаргу Гаражного кооперативу  «Сихів-20»  б/н від 12.11.2024 (вх. № 01-05/3226/24 від 13.11.2024) залишити без задоволення.
2.Рішення Господарського суду Львівської області від 14.10.2024 у справі №914/1595/24 залишити без змін.
3.      Судовий збір сплачений за апеляційну скаргу покласти на апелянта.
4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Строки та порядок оскарження постанов апеляційного господарського суду визначені в § 1 глави      2     Розділу      IV ГПК України.
Повний текст постанови виготовлено 03.02.2025.

Головуючий суддя                                                                      О.С. Скрипчук

Суддя                                                                                          Н.М. Кравчук

Суддя                                                                                          О.І. Матущак