Справа № 367/9362/21
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/1826/2025
Головуючий у суді першої інстанції: Шестопалова Я.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Крижанівська Г.В.

 
ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
 
11 лютого 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:
 
судді-доповідача                              Крижанівської Г.В.,
суддів                                                Оніщука М.І., Шебуєвої В.А.,
при секретарі                                    Шпирук Ю.С.,                      
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Подоліна Ігоря В`ячеславовича, подану в інтересах Державної установи «Інституту геохімії навколишнього середовища Національної академії наук України», на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 23 квітня 2024 року, ухвалене у складі судді Шестопалової Я.В., у справі № 367/9362/21 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Державної установи «Інституту геохімії навколишнього середовища Національної академії наук України» про визнання протиправним та скасування наказу, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди,- 
 
 ВСТАНОВИВ: 
 
У грудні 2021 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до Державної установи «Інституту геохімії навколишнього середовища Національної академії наук України» про визнання протиправним та скасування наказу, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди. Зазначали, що ОСОБА_1 є кандидатом геологічних наук та працює на посаді старшого наукового співробітника лабораторії речовинного складу руд та вміщуючих порід відділу мінеральної сировини ядерної енергетики Державної установи «Інститут геохімії навколишнього середовища Національної академії наук України». У вказаному інституті вона працює з 29.03.1996 року. Позивач ОСОБА_2 також працює у вказаному Інституті на посаді наукового співробітника лабораторії речовинного складу руд та вміщуючих порід відділу мінеральної сировини ядерної енергетики. 22.10.2021 року відповідачем було видано Розпорядження №20 «Про обов`язкове профілактичне щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», відповідно до пунктів 2, 3 якого Інститутом передбачено збір і обробку інформації щодо зробленого профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 (копії дійсного внутрішнього COVID-19-сертифікату або іншого документу, що підтверджує зроблене щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19) або абсолютних протипоказань до їх проведення (довідки від лікаря з висновком щодо наявності абсолютних протипоказань до проведення профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 співробітників), тобто інформацію про стан здоров`я працівників й наукових працівників, позаяк у разі відсутності профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 або абсолютних протипоказань до їх проведення працівники мають бути відсторонені від роботи без збереження заробітної плати згідно зі статтею 46 КЗпП України до проходження ними щеплення. Згідно Наказу відповідача від 05.11.2021 року ОСОБА_1 була відсторонена від роботи з 08.11.2021 р. у зв`язку з відсутністю дійсного підтвердження про проходження обов`язкового профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19. Згідно Наказу від 30.11.2021 року ОСОБА_2 також був відсторонений від роботи з 01.12.2021 року у зв`язку з відсутністю дійсного підтвердження про проходження обов`язкового профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19.
Позивачі вважають оскаржувані накази у частині відсторонення їх від роботи протиправними, такими, що підлягають скасуванню, оскільки в них відсутні належні правові підстави на посилання чинного законодавства. З урахуванням вкладеного та уточнених позовних вимог, позивачі просили суд, визнати протиправним та скасувати наказ відповідача про відсторонення ОСОБА_1 від роботи; визнати протиправним та скасувати наказ відповідача про відсторонення ОСОБА_2 від роботи; стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь період відсторонення від роботи, а саме з 08 листопада 2021 року по 22 лютого 2022 року, виходячи з її середньоденного заробітку у розмірі 426,75 грн.; стягнути з відповідача на користь ОСОБА_2 середній заробіток за весь період відсторонення від роботи, а саме з 01 грудня 2021 року по01 березня 2022 року, виходячи з його середньоденного заробітку у розмірі 405,31 грн.; стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 30 000,00 грн.; стягнути з відповідача на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 30 000,00 грн.
Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 23 квітня 2024 року позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано наказ директора ДУ «Інституту геохімії навколишнього середовища НАН України» № 86 від 05.11.2021 року в частині відсторонення ОСОБА_1 від роботи.
Визнано протиправним та скасовано наказ директора ДУ «Інституту геохімії навколишнього середовища НАН України» № 97 від 30.11.2021 року в частині відсторонення ОСОБА_2 від роботи.
Стягнуто з ДУ «Інституту геохімії навколишнього середовища НАН України» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь період відсторонення від роботи, а саме з 08 листопада 2021 року по 21 лютого 2022 року, у розмірі 44 509,45 грн. 
Стягнуто з ДУ «Інституту геохімії навколишнього середовища НАН України» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за весь період відсторонення від роботи, а саме з 01 грудня 2021 року по 28 лютого 2022 року, у розмірі 35 320,22 грн. 
Стягнуто з ДУ «Інституту геохімії навколишнього середовища НАН України» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн. 
Стягнуто з ДУ «Інституту геохімії навколишнього середовища НАН України» на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн.
Стягнуто з ДУ «Інституту геохімії навколишнього середовища НАН України» на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 2 312,20 грн. 
Стягнуто з ДУ «Інституту геохімії навколишнього середовища НАН України» на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 2 312,20 грн. 
Стягнуто з ДУ «Інституту геохімії навколишнього середовища НАН України» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 9 000,00 грн. 
Стягнуто з ДУ «Інституту геохімії навколишнього середовища НАН України» на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 9 000,00 грн. 
В іншій частині позову - відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, Подолін І.В., який діє в інтересах ДУ «Інституту геохімії навколишнього середовища НАН України», подав апеляційну скаргу. Просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Посилалася на те, що судом було порушено норми матеріального та процесуального права, неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи. Зазначає, що на виконання наказу МОЗ від 04 жовтня 2021 року № 2153, яким затверджено перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, Президія НАН України, яка вищою науковою самоврядною організацією України, що заснована на державній власності, прийняла розпорядження № 515 від 13 жовтня 2021 року про обов`язкове профілактичне щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19. ДУ «Інституту геохімії навколишнього середовища НАН України», як установа, яка підпорядкована НАН України, зобов`язана була вжити відповідних заходів. 22 жовтня 2021 року всіх працівників Інституту, в тому числі й позивачів ознайомлено про необхідність обов`язкового профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 та попереджено, що у разі відсутності щеплень або протипоказань до їх проведення працівники будуть відсторонені від роботи. Відтак, відсторонення від роботи позивачів було особливим запобіжним заходом, який було застосовано у виняткових випадках, і який мав на меті відвернення та/або попередження негативних наслідків. На період відсторонення від роботи позивачів, робоче місце за ними зберігалось, а тому відсутні підстави для визнання протиправним: наказу № 86 від 05.11.2021 року про відсторонення ОСОБА_1 від роботи на час відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати, а також стягнення середньої заробітної плати за весь період її відсторонення від роботи, та наказу № 97 від 30.11.2021 року про відсторонення ОСОБА_2 від роботи на час відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати, а також стягнення середньої заробітної плати за весь період його відсторонення від роботи. Оскільки позивачами не доведено порушення трудових прав та не доведено причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та нібито завданою шкодою позивачам, відсутні підстав й для задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди.
Адвокат Федак М.Л., який діє в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , подав відзив на апеляційну скаргу. Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Заперечує проти доводів представника відповідача, вважає їх необґрунтованими, а апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню. 
В судовому засіданні ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та їх представник адвокат Федак М.Л. проти доводів апеляційної скарги заперечували, просили скаргу залишити без задоволення з огляду на її безпідставність, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Представник ДУ «Інституту геохімії навколишнього середовища Національної академії наук України» в судове засідання не з`явився, про час та місце апеляційного розгляду справи повідомлений належним чином, а тому, колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за його відсутності. 
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 є кандидатом геологічних наук та працює на посаді старшого наукового співробітника лабораторії речовинного складу руд та вміщуючих порід відділу мінеральної сировини ядерної енергетики Державної установи «Інститут геохімії навколишнього середовища Національної академії наук України». У інституті працює з 29.03.1996 р., що підтверджується копією її трудової книжки.
ОСОБА_2 працює на посаді наукового співробітника лабораторії речовинного складу руд та вміщуючих порід відділу мінеральної сировини ядерної енергетики Державної установи «Інститут геохімії навколишнього середовища Національної академії наук України», що підтверджується копією його трудової книжки.
Відповідно до наказу директора Державної установи «Інститут геохімії навколишнього середовища Національної академії наук України» № 86 від 05.11.2021 року ОСОБА_1 з підстав відсутності щеплення від респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 було відсторонено від роботи з 08.11.2021 року як таку, що не вакцинована без поважної причини до усунення причини відсторонення (до отримання вакцинації від COVID-19 з наданням підтвердження у вигляді сертифікату про вакцинацію або довідки про абсолютні протипоказання до щеплення).
Відповідно до наказу директора Державної установи «Інститут геохімії навколишнього середовища Національної академії наук України» № 97 від 30.11.2021 року ОСОБА_2 з підстав відсутності щеплення від респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 було відсторонено від роботи з 01.12.2021 року як такого, що не вакцинований без поважної причини до усунення причини відсторонення (до отримання вакцинації від COVID-19 з наданням підтвердження у вигляді сертифікату про вакцинацію або довідки про абсолютні протипоказання до щеплення).
Наказом Інституту № 24 від 28.02.2022 р. «Про допуск до роботи невакцинованих співробітників від COVID-19 в умовах воєнного стану в Україні», було припинено відсторонення від роботи та допущено до роботи ОСОБА_2 .
Відповідно до довідки №297-375 від 13.12.2023 року, виданої директором Державної установи «Інститут геохімії навколишнього середовища Національної академії наук України», ОСОБА_1. була допущена до роботи ДУ «ІГНС НАН України» на підставі медичної довідки від лікаря, наказу директора ДУ «ІГНС НАН України» «Про зміни до наказу про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 та відсторонення від роботи» від 22 лютого 2022 р. № 20 (в даному наказі ОСОБА_1 не була включена до списку недопущених до роботи співробітників ДУ «ІГНС НАН України» з 22.02.2022 р. на підставі наявності в неї медичної довідки від лікаря) та табелів виходу на роботу співробітників лабораторії речовинного складу руд і вмісних порід відділу мінеральної сировини для ядерної енергетики (завідувач лабораторії Яценко В.Г. ) за лютий-березень 2022 року, з яких вбачається, що з 22.02.2022 р. ОСОБА_1 приступила до роботи на повний робочий день.
З`ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, судпершої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , визнавши протиправними та скасувавши накази директора ДУ «Інституту геохімії навколишнього середовища НАН України» № 86 від 05.11.2021 року в частині відсторонення ОСОБА_1 від роботи та 
№ 97 від 30.11.2021 року в частині відсторонення ОСОБА_2 від роботи, стягнувши з відповідача на користь позивачів середній заробіток за весь період відсторонення від роботи та моральну шкоду. Ухвалюючи рішення, суд виходив з того, що відсторонення позивачів від роботи за своєю суттю є дискримінаційним, незаконним і неконституційним, а тому їх порушені права підлягають захисту.
Колегія суддів не вбачає підстав для скасування такого рішення суду першої інстанції.
За змістом пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного життя. Поняття приватного життя включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, включаючи стосунки професійного або ділового характеру. Тому обмеження, накладені, зокрема, на доступ до трудової діяльності, впливають на приватне життя людини та є втручанням у право на повагу до такого життя. З огляду на вказане спірні правовідносини, пов`язані з оцінкою правомірності відсторонення позивачки, підпадають під дію статті 8 Конвенції.
Критерії правомірного втручання держави у право на повагу до приватного життя людини викладені в пункті 2 статті 8 Конвенції, відповідно до якого органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
З огляду на цей припис критеріями сумісності заходу втручання у право на повагу до приватного життя з гарантіями статті 8 Конвенції є такі: 1) чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, який відповідає вимогам до якості (доступність, чіткість і зрозумілість, передбачуваність застосування з метою уникнення ризику свавілля); 2) чи переслідувало легітимну мету, що випливає саме зі змісту пункту 2 вказаної статті; 3) чи є відповідний захід нагально потрібним і пропорційним цій меті (необхідним у демократичному суспільстві), тобто, чи є він у ситуації конкретної людини найменш обтяжливим засобом, що дозволяє досягнути визначеної в пункті 2 статті 8 мети. Втручання становитиме порушення гарантій статті 8 Конвенції, якщо воно не відповідатиме будь-якому з означених критеріїв.
Відповідно до пункту «б» частини першої статті 10 Закону України № 2801-XII «Основи законодавства України про охорону здоров`я» громадяни зобов`язані у передбачених законодавством випадках робити щеплення. Щодо окремих особливо небезпечних інфекційних захворювань можуть здійснюватися обов`язкові медичні огляди, профілактичні щеплення, лікувальні та карантинні заходи в порядку, встановленому законами України (друге речення частини другої статті 30 цього Закону).
 Статтею 43 Закону № 2801-XII визначено, що для застосування методів діагностики, профілактики та лікування необхідна згода інформованого відповідно до статті 39 цих Основ пацієнта.
Частиною шостою статті 12 Закону № 1645-ІІІ також передбачено, що повнолітнім дієздатним громадянам профілактичні щеплення проводяться за їх згодою після надання об`єктивної інформації про щеплення, наслідки відмови від них та можливі поствакцинальні ускладнення; якщо особа та (або) її законні представники відмовляються від обов`язкових профілактичних щеплень, лікар має право взяти у них відповідне письмове підтвердження, а в разі відмови дати таке підтвердження - засвідчити це актом у присутності свідків.
Згідно із частиною сьомою цієї статті відомості про профілактичні щеплення, поствакцинальні ускладнення та про відмову від обов`язкових профілактичних щеплень підлягають статистичному обліку і вносяться до відповідних медичних документів. Медичні протипоказання, порядок проведення профілактичних щеплень та реєстрації поствакцинальних ускладнень установлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.
Враховуючи викладене, для отримання профілактичного щеплення, в тому числі проти COVID-19, необхідна згода працівника, який отримав повну й об`єктивну інформацію про щеплення, наслідки відмови від нього тощо. Роботодавець має довести до відома працівника наслідки для виконання трудових обов`язків відмови чи ухилення працівника від обов`язкового профілактичного щеплення, а лікар - надати об`єктивну інформацію про щеплення, наслідки відмови від нього для здоров`я та можливі поствакцинальні ускладнення. Відмова поінформованого працівника від проведення обов`язкового профілактичного щеплення чи факт ухилення від останнього мають бути належно підтвердженими.
Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується (частина перша статті 43 Конституції України). За змістом частини другої цієї статті держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом (частина четверта вказаної статті).
Частиною першою статті 46 КЗпП України передбачено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі:
- появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння;
- відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони;
- в інших випадках, передбачених законодавством.
Термін «законодавство» досить широко використовується у правовій системі, в основному в значенні сукупності законів та інших нормативно-правових актів, які регламентують ту чи іншу сферу суспільних відносин. Цей термін використовує і Конституція України (статті 9, 19, 118, пункт 12 розділу XV «Перехідні положення»). У законах залежно від важливості та специфіки суспільних відносин, що регулюються, цей термін вживається в різних значеннях: в одних маються на увазі лише закони; в інших в обсяг поняття «законодавство» включаються як закони та інші акти Верховної Ради України, так і акти Президента України, Кабінету Міністрів України, а в деяких випадках - також і нормативно-правові акти центральних органів виконавчої влади.
Конституційний Суд України у справі за конституційним зверненням Київської міської ради професійних спілок щодо офіційного тлумачення частини третьої статті 21 КЗпП України (рішення від 09 липня 1998 року № 12-рп/98) офіційно розтлумачив термін «законодавство». Так, Конституційний Суд України дійшов висновку, що термін «законодавство», який вживається в частині третій статті 21 КЗпП України щодо визначення сфери застосування контракту як особливої форми трудового договору, потрібно розуміти так, що ним охоплюються закони України, чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови Кабінету Міністрів України, прийняті в межах їх повноважень та відповідно до Конституції України і законів України.
У рішенні № 10-р/2020 від 28 серпня 2020 року у справі № 1-14/2020(230/20) за конституційним поданням Верховного Суду Велика Палата Конституційного Суду України зазначила, що «обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина є можливим у випадках, визначених Конституцією України. Таке обмеження може встановлюватися виключно законом - актом, ухваленим Верховною Радою України як єдиним органом законодавчої влади в Україні. Встановлення такого обмеження підзаконним актом суперечить статтям 1, 3, 6, 8, 19, 64 Конституції України» (абзац другий пункту 3.2 мотивувальної частини).
Згідно з пунктами «б», «г» статті 10 Закону № 2801-XII громадяни України зобов`язані у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення; виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством про охорону здоров`я.
Частиною першою cтатті 12 Закону № 1645-ІІІ передбачено, що профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень.
Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт (речення перше та друге частини другої статті 12 Закону № 1645-ІІІ).
Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я (речення третє частини другої статті 12 Закону № 1645-ІІІ).
У разі загрози виникнення особливо небезпечної інфекційної хвороби або масового поширення небезпечної інфекційної хвороби на відповідних територіях та об`єктах можуть проводитися обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї інфекційної хвороби за епідемічними показаннями (частина третя статті 12 Закону № 1645-ІІІ).
Рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень за епідемічними показаннями на відповідних територіях та об`єктах приймають головний державний санітарний лікар України, головний державний санітарний лікар Автономної Республіки Крим, головні державні санітарні лікарі областей, міст Києва та Севастополя, головні державні санітарні лікарі центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах оборони і військового будівництва, охорони громадського порядку, виконання кримінальних покарань, захисту державного кордону, Служби безпеки України (частина четверта статті 12 Закону № 1645-ІІІ).
Профілактичні щеплення проводяться після медичного огляду особи в разі відсутності у неї відповідних медичних протипоказань (речення перше частини шостої статті 12 Закону № 1645-ІІІ).
Згідно із Положенням про Міністерство охорони здоров`я України (далі - Положення про МОЗ), затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 267 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24 січня 2020 року № 90), МОЗ є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, а також захисту населення від інфекційних хвороб, протидії ВІЛ-інфекції/СНІДу та іншим соціально небезпечним захворюванням, попередження та профілактики неінфекційних захворювань.
Накази МОЗ, видані в межах повноважень, передбачених законом, є обов`язковими до виконання центральними органами виконавчої влади, їх територіальними органами, місцевими держадміністраціями, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності та громадянами (пункт 8 вказаного Положення).
Наказом МОЗ від 04 жовтня 2021 року № 2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (далі - Перелік № 2153). У первинній редакції до цього переліку ввійшли: працівники центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів; закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності.
Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року № 1096 постанову Кабінету Міністрів України № 1236 було доповнено пунктом 41-6, відповідно до якого керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій доручено забезпечити:
1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена Переліком № 2153;
2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону № 1645-ІІІ та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я;
3) взяття до відома, що:
- на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 КЗпП України, частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу»;
- відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються;
- строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.
Питання відсторонення від роботи додатково регламентовано в Законі України №4004-XII «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» та Інструкції № 66 «Про затвердження Інструкції про порядок внесення подання про відсторонення осіб від роботи або іншої діяльності».
Підприємства, установи і організації зобов`язані усувати за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби від роботи, навчання, відвідування дошкільних закладів осіб, які є носіями збудників інфекційних захворювань, хворих на небезпечні для оточуючих інфекційні хвороби, або осіб, які були в контакті з такими хворими, з виплатою у встановленому порядку допомоги з соціального страхування, а також осіб, які ухиляються від обов`язкового медичного огляду або щеплення проти інфекцій, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я (абзац шостий частини першої статті 7 Закону № 4004-XII).
Відповідно до пункту 2.3 Інструкції № 66 з урахуванням змін, внесених наказом МОЗ від 30 серпня 2011 року № 544, подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності - це письмовий організаційно-розпорядчий документ Державної санітарно-епідеміологічної служби України, який зобов`язує роботодавців у встановлений термін усунути від роботи або іншої діяльності зазначених у поданні осіб.
Згідно з підпунктом 1.2.5 пункту 1.2 Інструкції № 66 особами, які відмовляються або ухиляються від профілактичних щеплень, визнаються громадяни та неповнолітні діти, а також окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи, які необґрунтовано відмовились від профілактичного щеплення, передбаченого Календарем профілактичних щеплень в Україні, затвердженим наказом МОЗ від 16 вересня 2011 року № 59, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 10 жовтня 2011 року за № 1159/19897.
Відповідно до пункту 2.2 Інструкції № 66 право внесення подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності надано головному державному санітарному лікарю України, його заступникам, головним державним санітарним лікарям Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва, Севастополя та їх заступникам, головним державним санітарним лікарям водного, залізничного, повітряного транспорту, водних басейнів, залізниць, Міністерства оборони України, Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Державної пенітенціарної служби України, Державного управління справами, Служби безпеки України та їх заступникам, іншим головним державним санітарним лікарям та їх заступникам, а також іншим посадовим особам Державної санітарно-епідеміологічної служби, що уповноважені на те керівниками відповідних служб.
Пунктом 2.5 Інструкції № 66 визначено, що подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності складають у двох примірниках, один з яких направляється роботодавцю, що зобов`язаний забезпечити його виконання, а другий зберігається у посадової особи, яка внесла подання. Подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності складається за формою згідно з додатком 1 до цієї Інструкції.
Згідно з пунктом 2.7 Інструкції № 66 термін, на який відсторонюється особа, залежить від епідеміологічних показань та встановлюється згідно з додатком № 2 до цієї Інструкції.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2022 року в справі №130/3548/21 про відсторонення від роботи працівника з підстав відсутності щеплення від респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, зазначила, що положення абзацу шостого частини першої статті 7 Закону № 4004-XII та Інструкції № 66 не охоплюють порядок відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою чи ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень для запобігання захворюванню на COVID-19. Обов`язки роботодавців щодо забезпечення епідеміологічного благополуччя населення визначені не тільки Законом № 4004-XII. Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року № 1096 передбачено, що відсторонення працівників в межах відповідних заходів боротьби з пандемією COVID-19 керівник підприємства, установи, організації проводить відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону № 1645-ІІІ і частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу».
Таким чином, відсторонення від роботи (виконання робіт) певних категорій працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, було передбачене законом. Приписи законів України з приводу такого відсторонення є чіткими, зрозумілими та за дотримання визначеної в них процедури дозволяють працівникові розуміти наслідки його відмови або ухилення від такого щеплення за відсутності медичних протипоказань, виявлених за наслідками медичного огляду, проведеного до моменту відсторонення, а роботодавцеві дозволяють визначити порядок його дій щодо такого працівника.
При цьому Велика Палата Верховного Суду зазначила, що не вбачає підстав для сумнівів у тому, що у відповідний період Україна, поряд з іншими державами, зазнала значних труднощів у сфері охорони здоров`я. Згідно зі статистичними даними в середньому у 2021 році від COVID-19 в Україні помирало 7 168 осіб на місяць. Коронавірусна інфекція COVID-19 у тому році стала другою за частотою причиною смертей українців (12 %) після серцево-судинних захворювань (60,2 %). Вказане зумовлювало необхідність вжиття державою певних обмежувальних заходів, пов`язаних, зокрема, із втручанням у право на повагу до приватного життя для захисту здоров`я населення від хвороби, яка може становити серйозну небезпеку, а саме для запобігання подальшому її поширенню, попередження важких ускладнень у хворих на COVID-19, мінімізації серед них кількості летальних випадків. Така мета відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції є легітимною. Встановивши обов`язковість щеплення проти COVID-19 для окремих категорій працівників як умову продовження виконання ними трудових обов`язків, держава намагалася досягнути цієї мети.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) втручання вважатиметься «необхідним у демократичному суспільстві» для досягнення легітимної мети, якщо воно відповідає «нагальній суспільній необхідності» та є пропорційним цій меті, тобто дозволяє її досягнути найменш обтяжливими для людини засобами.                               
З огляду на це в кожній конкретній ситуації треба з`ясовувати, наскільки захід втручання у відповідне право був виправданим.
Нагальна необхідність ужиття державою у 2021 році заходів для захисту здоров`я населення (зокрема, для попередження поширення коронавірусу SARS-CoV-2, мінімізації ризиків ускладнень і смертності у хворих на COVID-19) не викликає сумнівів. Проте слід з`ясувати, чи було нагально необхідним відсторонення позивача від роботи та наскільки саме таке відсторонення сприяло досягненню зазначеної легітимної мети.
За змістом Переліку № 2153 обов`язковим профілактичним щепленням проти COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають усі працівники визначених цим документом органів, закладів, підприємств, установ, організацій у разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16 вересня 2011 року № 595. Отже, Перелік № 2153 передбачав низку винятків, пов`язаних зі станом здоров`я конкретної людини, із загального правила про обов`язкову вакцинацію зазначених груп працівників незалежно від того, чи є в них об`єктивна необхідність контактувати на роботі з іншими людьми та з якою саме їх кількістю, тобто чи мають підвищений ризик інфікуватися коронавірусом SARS-CoV-2 та/або сприяти його подальшому поширенню. Критеріїв вибору підприємств, установ та організацій для включення до Переліку № 2153 останній не містить.
Таким чином, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що відсторонення особи від роботи, що може мати наслідком позбавлення її в такий спосіб заробітку без індивідуальної оцінки поведінки цієї особи, лише на тій підставі, що вона працює на певному підприємстві, у закладі, установі, іншій організації, може бути виправданим за наявності дуже переконливих підстав. У кожному випадку слід перевіряти, чи була можливість досягнути поставленої легітимної мети шляхом застосування менш суворих, ніж відсторонення працівника від роботи, заходів після проведення індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема, оцінки об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми, можливості організації дистанційної чи надомної роботи тощо.
Велика Палата Верховного Суду зауважила, що в кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення працівника від роботи, слід виходити не тільки з Переліку № 2153, але й оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник. Зокрема, слід враховувати і такі обставини, як:
- кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих);
- форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим;
- умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження;
- контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням.
Як вбачається з матеріалів справи, 05 листопада 2021 року директором ДУ «Інститут геохімії навколишнього середовища НАН України» видано наказ № 86, відповідно до якого ОСОБА_1 було відсторонено від роботи з 08 листопада 2021 року з підстав відсутності щеплення від респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.
30 листопада 2021 року директором ДУ «Інститут геохімії навколишнього середовища НАК України» видано наказ № 97, відповідно до якого ОСОБА_2 було відсторонено від роботи з 01 грудня 2021 року з підстав відсутності щеплення від респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.
Разом з тим, у вказаних наказах від 05 листопада 2021 року №86 та від 30 листопад 2021 року № 97 не було зазначено обставин, які вказують на необхідність відсторонення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від роботи.
Заперечуючи проти позову, відповідач ДУ «Інститут геохімії навколишнього середовища НАК України» не надав будь-яких доказів на підтвердження умов праці, у яких перебували ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, а також на підтвердження неможливості встановлення для ОСОБА_1 та ОСОБА_2 дистанційної форми роботи.  
Застосування до позивачів таких заходів, як відсторонення від роботи, не передбачало жодної індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми. Судом не встановлено жодних фактів, які б підтверджували нагальність потреби у відстороненні саме позивачів від роботи, з наявних у матеріалах справи документів убачається, що вони були відсторонені від роботи та позбавлені заробітку, лише тому, що вони на той час працювали у ДУ «Інститут геохімії навколишнього середовища НАК України», всі працівники якої підлягали обов`язковому щепленню проти COVID-19 (тоді як для працівників підприємств багатьох інших галузей економіки України таке щеплення було добровільним).  
Отже, таке відсторонення не можна вважати пропорційним меті охорони здоров`я населення та самої позивачки.
Відтак, колегія суддів не убачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції про визнання протиправними та скасування наказів директора ДУ «Інституту геохімії навколишнього середовища НАН України» № 86 від 05.11.2021 року, № 97 від 30.11.2021 року в частині відсторонення ОСОБА_1 і ОСОБА_2 від роботи та стягнення з ДУ «Інституту геохімії навколишнього середовища НАН України» на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 середнього заробітку за весь період відсторонення від роботи. 
Установивши порушення трудових прав ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , суд першої інстанції також дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з ДУ «Інституту геохімії навколишнього середовища НАН України» на користь позивачів моральної шкоди. Розмір стягнутої моральної шкоди ДУ «Інституту геохімії навколишнього середовища НАН України» не спростовувало. 
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення спору.
Враховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення Ірпінського міського суду Київської області від 23 квітня 2024 року - без змін.
Керуючись ст.ст. 268, 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд,-
 
ПОСТАНОВИВ:
            
Апеляційну скаргу Подоліна Ігоря В`ячеславовича, подану в інтересах Державної установи «Інституту геохімії навколишнього середовища Національної академії наук України», залишити без задоволення. 
Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 23 квітня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
 
Повне судове рішення складено 14 лютого 2025 року.
 
            Суддя-доповідач:                             
 
Судді: