ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2025 року	Львів	Справа № 380/2154/23 пров. № А/857/6641/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді                                        Обрізко І.М., 
суддів                                                            Іщук Л.П., Шинкар Т.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження у місті Львові апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2024 року, прийняте суддею Мартинюк В.Я., м. Львові, за правилами  спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні, у справі № 380/2154/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1  про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

                                                         встановив:

в лютому 2023, ОСОБА_1 (далі – позивач) звернувся в суд з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі – В/Ч, відповідач), в якому просив визнати протиправною бездіяльність щодо не нарахування та невиплати станом на день звільнення 12.12.2022 одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 1 повний календарний рік служби згідно частини 2 ст.15 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та члені їх сімей» (далі Закон №2011-XII); зобов`язати нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу при звільненні 12.12.2022 із військової служби в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 1 повний календарний рік служби згідно частини 2 ст.15 Закону №2011-XII .
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2024 позов задоволено.
Суд виходив з того, що позивач, як військовослужбовець, що звільнений з військової служби за станом здоров`я, має право на одноразову грошову допомогу, передбачену частиною 2 статті 15 Закону №2011-XII .
Розмір такої допомоги визначається у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби позивача.
Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу. Вважає, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норм матеріального права.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що абзац 7 п. 2 ст. 15 Закону №2011-XII, зумовлено, що військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, виплата одноразової грошової допомоги, передбаченої цим пунктом, здійснюється за період такої служби з дня їхнього призову на військову службу без урахування періоду попередньої військової служби, на якій вони перебували, за винятком тих осіб, які при попередньому звільненні з військової служби не набули права на отримання такої грошової допомоги. Зазначена допомога виплачується на день звільнення таких військовослужбовців. Умови та порядок виплати одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, які звільняються з військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період або військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, визначаються Кабінетом Міністрів України. Отже відповідно до витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) № 182 від 03.09.2018, позивача було звільнено з військової служби, та виплачена одноразова грошову допомогу за 3 повних календарних роки, також це не заперечується позивачем. В той же час відповідно до наказу командира В/Ч № 48 від 05.03.2022 позивач був зарахований до В/Ч НОМЕР_3 та виключений зі списків частини 24.11.2022, тобто у В/Ч НОМЕР_3 вислуга років позивача складає 0 років 7 місяців та 19 діб, що в свою чергу не надає права позивачу на отримання грошової допомоги у розмірі 50% грошового забезпечення за кожний календарний рік служби з урахуванням абзацу 7 п. 2 ст. 15. Закону №2011-XII. Просить скасувати рішення суду та ухвалити постанову, якою в задоволенні позову відмовити.
Позивач відзиву на апеляційну скаргу не подав, що не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.
Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд не в повній мірі дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази.
Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 24.11.2022 виключено зі списків особового складу В/Ч НОМЕР_3 та усіх видів забезпечення, що стверджується  витягу з наказу командира В/Ч НОМЕР_3 (з стройової частини) №312 від 24.11.2022.
Відповідно до згаданого наказу позивачу передбачено виплатити щомісячну премію за особистий внесок у загальні результати служби в розмірі 315% посадового окладу, надбавку за особливості проходження військової служби в розмірі 87,8% до посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років за період з 01 листопада по 24 листопада 2022; грошову компенсацію за невикористані 23 доби основної щорічної відпустки за 2022; грошову допомогу на оздоровлення; одноразову грошову допомогу по звільненню у розмірі 4% від місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний місяць служби, але не менше як 25 відсотків місячного з розрахунку 7 місяців з 05 березня по 24 листопада 2022.
При цьому, грошову допомогу на оздоровлення за 2022 позивач отримав; матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань не отримував.
Як вбачається із вказаного наказу, одноразова грошова допомога при звільненні із військової служби в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 1 повний календарний рік служби позивачу не нараховувалась.
Не погодившись із такою бездіяльністю позивач звернувся до суду із даним позовом.
Згідно із положеннями ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Відповідно до частини першої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється:
а) у запас, якщо військовослужбовці не досягли граничного віку перебування в запасі і за станом здоров`я придатні до військової служби;
б) у відставку, якщо військовослужбовці досягли граничного віку перебування в запасі та у військовому резерві або визнані військово-лікарськими комісіями непридатними за станом здоров`я до військової служби з виключенням з військового обліку.
Згідно з абзацом першим ч.2 ст.15 Закону України від 20.12.1991 року №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин; далі як і раніше - Закон №2011-XII) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, на підставах, визначених пунктом 1 частини другої статті 36 Закону України «Про розвідку», а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.
Пунктом першим розділу ХХХІІ «Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам», затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин; далі – Порядок №260), військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Колегією суддів встановлено, що ОСОБА_1 звертався до суду з позовом до В/Ч НОМЕР_1 , в якому просив визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не врахування додаткової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 24.02.2022 №168 при обрахунку йому грошової допомоги на оздоровлення передбаченої статтею 10-1 та пунктом 3 статті 15 Закону №2011-ХІІ за 2022; грошової компенсації за невикористані 23 календарні дні щорічної основної відпустки передбаченої пунктом 14 статті 15 Закону №2011-ХІІ; одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби передбаченої пунктом 2 статті 15 Закону №2011-ХІІ; зобов`язати відповідача здійснити перерахунок та доплату грошової допомоги на оздоровлення передбаченої статтею 10-1 та пунктом 3 статті 15 Закону №2011-ХІІ за 2022; грошової компенсації за невикористані 23 календарні дні щорічної основної відпустки передбаченої пунктом 14 статті 15 Закону №2011-ХІІ; одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби передбаченої пунктом 2 статті 15 Закону №2011-ХІІ з урахуванням додаткової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 24.02.2022 №168 (справа № 380/2151/23).
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23 жовтня 2023 скасовано рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22 червня 2023 у справі № 380/2151/23), яким в задоволенні позову відмовлено та прийнято постанову, якою визнано протиправною бездіяльність В/Ч НОМЕР_1 щодо не врахування ОСОБА_1 додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 24.02.2022 №168, при обрахунку грошової компенсації за невикористані 23 календарні дні щорічної основної відпустки. Зобов`язано В/Ч НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату грошової компенсації за невикористані 23 календарні дні щорічної основної відпустки, з урахуванням додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 24.02.2022 №168. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Постанова набрала законної сили.
Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Частиною першою статті 2 КАС України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Частиною першою статті 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений у цій статті, зокрема шляхом визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій (пункт 3 частини першої статті 5 КАС України).
Право на судовий захист реалізується особою шляхом подання позовної заяви до суду, вимоги щодо форми та змісту якої встановлені нормами статті 160 КАС України.
Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду із вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів, які характеризують суть конкретного позову, його зміст та правову природу, а саме предмета і підстави позову.
Предметом позову є безпосередньо матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої особа звертається до суду за захистом своїх прав чи інтересів, а предметом спору є об`єкт спірних правовідносини, матеріально-правовий об`єкт, з приводу якого виник правовий конфлікт між позивачем і відповідачем.
Подібна правова позиція щодо визначення предмета спору викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 12 червня 2019 у справі № 916/542/18, від 01 серпня 2019 у справі № 916/1743/18.
Підстава позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть певні правові наслідки. Підставу позову становлять фактична й правова підстава.
Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача.
Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога позивача. Правильне встановлення підстави позову визначає межі доказування, є гарантією прав відповідача на захист проти позову.
Підставою позову може бути як один, так і декілька юридичних фактів матеріально-правового характеру.
Отже, предмет і підстава позову сприяють з`ясуванню наявності і характеру спірних правовідносин між сторонами, застосуванню необхідного способу захисту права, визначенню кола доказів, необхідних для підтвердження наявності конкретного цивільного права й обов`язку.
Визначаючи підстави позову як складові елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону, позивач просить про захист свого права.
Колегія суддів вважає, що у справах № 380/2151/23 і 380/2154/23 заявлені вимоги щодо тотожних спорів, а зміст обох позовів полягає у захисті права ОСОБА_1 , в т.ч. і з отриманням одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби, згідно частини 2 ст.15 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та члені їх сімей».
Тотожність спорів обґрунтовується тим, що сторони справ і предмети позовів є однаковими: позивачем є ОСОБА_1 , відповідачем – Військова частина НОМЕР_1 , предметом - одноразова грошова допомога при звільненні з військової служби, згідно частини 2 ст.15 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та члені їх сімей». 
Однаковими є і підстави позовних вимог звільнення з військової служби за станом здоров`я. Не змінює цей висновок та обставина, що у позовах міститься посилання на відмінні статті законів і Порядку №260, адже «підстави позову» це не нумераційне позначення норм права, а суть обґрунтування.
Колегія суддів вважає, що різниця полягає у формулюванні позовних вимог. Фактично, зверненням до суду з позовною заявою у справі № 380/2154/23 позивач намагається довести наявність інших «альтернативних» аргументів.
Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.11.2024 у справі № 990/300/24. 
За правилами пункту 4 частини першої статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо є такі, що набрали законної сили, постанова чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.
З аналізу вказаної норми вбачається, що підставами для закриття провадження у справі на підставі пункту 4 частини першої статті 238 КАС України є наявність судового рішення, що набрало законної сили у тотожному позові  (між тими же сторонами, про той же предмет і з тих же підстав).
Таким спором відповідно до наведеної норми визнаються позови, у яких збігаються сторони, предмет і підстава, тобто коли позови повністю тотожні за складом учасників адміністративного процесу, вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду і є такі, що набрали законної сили, рішення або постанова суду, ухвала про закриття провадження в адміністративній справі.
Зазначена підстава для закриття провадження у справі спрямована на усунення випадків повторного вирішення судом спорів, які вже розглянуті і остаточно вирішені по суті. Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду в тотожній справі, що набрало законної сили, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення. Після набрання рішенням законної сили сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ті ж позовні вимоги й з тих самих підстав.
Відповідно до ст. 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.
Таким чином, переглянувши рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення через порушення норм процесуального права підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про закриття провадження.

Керуючись ст.ст. 238, 243, 308, 311, 315, 319, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-   

                                                        постановив:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 – задовольнити частково.
Скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2024 року у справі № 380/2154/23.
Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1  про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії закрити.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Головуючий суддя	 	І. М. Обрізко 	
судді	 	Л. П. Іщук 	
 	 	Т. І. Шинкар