Номер провадження: 22-ц/813/5952/24 
Справа № 522/23014/23-Е
Головуючий у першій інстанції Свячена Ю.Б.
Доповідач Таварткіладзе О. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.12.2024 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Таварткіладзе О.М.,
суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,
за участю секретаря судового засідання: Чередник К.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє ОСОБА_2 , на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 квітня 2024 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приморського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про звільнення майна з під арешту, 
В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2023 року представник ОСОБА_1 – адвокат Вергелес Юрій Олександрович звернувся до суду з позовом до Приморського ВДВС у м. Одесі ПМУМЮ (м. Одеса) про зняття арешту з майна, мотивуючи свої вимоги тим, що при зверненні до нотаріуса позивачу було повідомлено про наявність в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, який є невід`ємною архівною складовою частиною Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, обтяжень, у вигляді арештів нерухомого майна, накладених за заявою Першого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, АВ 994053, 05.02.2009 року, Перший Приморський відділ державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, ОСОБА_3 . Маючи намір реалізувати своє право на розпорядження майном, з метою підготовки документів на відчуження майна, позивач звернувся до державного нотаріуса, де отримав інформацію, що на його майно накладений арешт. При зверненні позивача до відповідача з питання зняття арешту, йому було надано відповідь, що ідентифікувати арешти № 8433472, 8434930 та 8435012, накладені відповідно до постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження АВ 994053 від 05.02.2009 року не має можливості та запропоновано звернутися до суду.
В обґрунтування позову представник зазначив, що на даний час накладений арешт на все майно позивача позбавляє її вільно розпоряджатися належним їй майном. У зв`язку з чим позивач звернувся з даним позовом до суду за захистом свого порушеного права.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23 квітня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Приморського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про звільнення майна з під арешту — відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 , від імені якої діє ОСОБА_2 , звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 квітня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що позивачка звернулась до Приморського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про надання відомостей за виконавчим провадженням в рамках якого Першим Приморським відділом державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції винесена 05.02.2009 постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, АВ 994053. Листом від 29.09.2023 Приморський відділ державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) повідомив, що ідентифікувати зазначені арешти не має можливості, надати інформацію або матеріали виконавчого провадження немає можливості з підстав їх знищення в зв`язку зі спливом строку їх зберігання. Також, вказаним листом запропоновано звернутися до суду щодо зняття арешту. За відомостями Автоматизованої системи виконавчого провадження, позивачка є боржницею лише за двома виконавчими провадженнями, за адміністративними правопорушеннями, одне відкрито 31.10.2019, інше 19.07.2022, та обидва мають статус завершено, роздруківка в матеріалах справи. Згідно інформації Єдиного реєстру боржників позивачка не обліковується, роздруківка додається. Отже, відсутні відомості про виконавче провадження, за яким в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна зареєстровано 05.02.2009 арешт нерухомого майна за заявою Першого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, АВ 994053. Крім того, відсутні відомості про відкриття будь-яких виконавчих проваджень в період з 05.02.2009 по 31.10.2019, більше 10 років, за якими позивачка мала статус боржниці. Також, на цей час не існує жодних не закінчених виконавчих проваджень за якими позивачка має статус боржниці. Отже, не можливо об`єктивно встановити, чи була позивачка боржницею за виконавчим провадженням в рамках якого Першим Приморським відділом державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції винесена 05.02.2009 постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, АВ 994053, що не наділяє її правом на оскарження, як боржницею, рішення, дії або бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Також, не можливо об`єктивно встановити, хто був стягувачом за виконавчим провадженням в рамках якого Першим Приморським відділом державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції винесена 05.02.2009 постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, АВ 994053.
Будучи в розумінні ст.ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи на 17.12.2024 року о 14:00 годині, представник Приморського ВДВС у м. Одесі ПМУМЮ (м. Одеса) не з`явився, причини неявки не повідомив, про проведення судового засідання в режимі відеоконференції не клопотав, заяв про відкладення розгляду справи не подавав.
Присутня у судовому засіданні, призначеному на 17.12.2024 року о 14:00 годині, ОСОБА_1 не заперечувала проти розгляд справи за фактичною явкою. 
Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Відповідно до висновків Верховного Суду по справі №361/8331/18 - якщо учасники процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 
Враховуючи розумні строки розгляду апеляційної скарги, усвідомленість сторін по справі про розгляд справи та відсутності від них клопотань про відкладення судового засідання, колегія суддів не бачить перешкод для розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наведених у цій постанові підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ч.1 п.2 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, відмовляючи у задоволенні позивних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відмова ДВС у розгляді питання щодо скасування арешту майна боржника у виконавчому провадженні є протиправною бездіяльністю органу державної виконавчої служби, і порушене право підлягає захисту шляхом зобов`язання ДВС зняти арешт з майна боржника, що повністю узгоджується з позицією Верховного суду у справі 2/0301/806/11 щодо зняття арешту з майна боржника у виконавчому провадженні. Тому суд не вбачає підстав для задоволення позову ОСОБА_1 у судовому порядку. Позивач може звернутися до Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) з заявою про зняття арешту з майна боржника ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), який було накладено згідно постанови Першого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції АВ 994053 від 05.02.2009 року і винести про це відповідну постанову. У разі відмови – звернутися до суду з позовом про захист порушеного права шляхом зобов`язання ДВС зняти арешт з майна боржника.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції.
Судом встановлено та матеріали справи підтверджується.
Постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження АВ 994053 від 05.02.2009 року Першим приморським відділом державної виконавчої служби Одеського міського управління арешт на майно, що належить ОСОБА_1 , а саме: - квартира, адреса: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна 14400830); - нежиле приміщення, пл. 24,6 м, адреса: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер майна 7926060); - квартира, адреса: АДРЕСА_3 .
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 20.11.2023 року:
- нежитлові приміщення аптечного кіоску, реєстраційний номер майна АДРЕСА_4 , загальна площа 24,6 кв. м – приватна власність ОСОБА_1 згідно свідоцтва про право власності НОМЕР_2 від 16.09.2004 року (арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження 3712033, ухвала Приморського районного суду від 11.09.2006 року та арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження 8434930 згідно постанови Першого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції АВ 994053 від 05.02.2009 року);
- квартира, реєстраційний номер майна АДРЕСА_5 , загальна площа 41,4 кв.м, житлова площа 27.4 кв.м, двохкімнатна квартира: 2,3-жилі – приватна власність ОСОБА_1 згідно договору купівлі-продажу, р№958 від 30.05.2006 року (арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження 3712073 згідно ухвали Приморського районного суду від 11.09.2006 року та арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження 8433472 згідно постанови Першого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції АВ 994053 від 05.02.2009 року);
- квартира, АДРЕСА_3 – приватна власність ОСОБА_1 (арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження 3712100, ухвала Приморського районного суду від 11.09.2006 року та арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження 8435012 згідно постанови Першого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції АВ 994053 від 05.02.2009 року).
Позивач звернулася до Приморського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) з заявою про надання відомостей за виконавчим провадженням, в межах якого Першим Приморським відділом державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції винесена постанова від 05.02.2009 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.
Згідно листа Приморського відділу Державної виконавчої служби у місті Одесі №119557 від 29.09.2023 року, яким надано відповідь на звернення ОСОБА_1 , ідентифікувати арешти № НОМЕР_3 , №9434930 та №8435012 від 05.02.2009 року накладені відповідно до постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження АВ 994053, що видав Перший Приморський відділ державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції – не має можливості у зв`язку з тим, що матеріали виконавчого провадження знищено відповідно до вимог п.9.11 Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби у зв`язку зі спливом 3-х річного строку зберігання з моменту завершення провадження.
Позивач ОСОБА_1 є власником зазначено вище майна, що підтверджено Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта.
Відповідно до інформації, наданою суду на підставі ухвали Одеського апеляційного суду від 03.12.2024 року, від Приморського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), встановлено, що здійснивши моніторинг інформації, яка міститься автоматизованій системі виконавчого провадження встановлено, що в Електронній системі «Спецрозділ», за запитуваний в ухвалі період 2009 року, відомості щодо виконавчих проваджень, при виконанні яких державним виконавцем винесено постанову про накладення арешту на майно АВ 994053 від 05.02.2009 року та внесено відомості до Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна від 05.02.2009 року, Електронна система не обліковує, так як в період 2009 року не була запроваджена, та процесуальні документи складались державними виконавцями на паперових носіях. Також слід зазначити, що державним реєстратором за вищевказаними номерами обтяжень: 8433472 від 05.02.2009 року 8434930 від 05.02.2009 року року; 8435012 від 05.02.2009 року є Державне підприємство «Інформаційний центр Міністерства юстиції України», яке ліквідовано згідно наказу 258/7 Міністерства юстиції України від 11.09.2015 року, та його архівні відомості не збереглись. З огляду на вищевикладене, неможливо ідентифікувати при виконанні якого виконавчого документу було винесено постанову про арешт майна боржника, та державним реєстратором внесено відповідний запис до Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна. Що стосується виконавчих проваджень на підставі яких можливо виносились постанови про арешт повідомляємо, що згідно Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 25.12.2008 року № 2274/5, а саме Розділу 9 пункту 9.9, норми якої діяли на день прийняття державним виконавцем рішення, строк зберігання завершених виконавчих проваджень, переданих на зберігання до архіву, становить 3 (три) роки, крім виконавчих проваджень, завершених за постановами про накладення адміністративного стягнення, строк зберігання яких становить 1 (один) рік. Виконавчі провадження, строк зберігання яких закінчився, підлягали знищенню.
Колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного «панування» власника над майном, не пов`язана з використанням його властивостей. Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпорядження розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна.
Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Таким чином, положеннями цієї статті закріплюється презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, тобто право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не буде встановлено в судовому порядку або незаконність права власності не випливатиме із закону.
Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до частини 1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно з частиною 1 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Постанова державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.
Верховний Суд зауважує, що застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
У ч.1 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі №905/386/18 (провадження № 12-85 гс 19) зазначено, що відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. При цьому орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.
Таким чином, позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами у справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів (орган фіскальної служби), банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення.
Аналогічний за змістом висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року (провадження №11-680апп19) та у постановах Верховного Суду від 06 грудня 2021 року у справі 554/5912/19-ц (провадження № 61-12594св21), від 08 грудня 2022 року у справі №331/1383/20 (провадження №61-7109св22).
У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження» (абзац 1 пункту 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року №5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна»).
Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 24 травня 2021 року у справі №712/12136/18 (провадження № 61-4726сво19).
Керуючись наведеними правовими нормами, у разі звернення особи до суду в порядку позовного провадження з вимогою про звільнення майна з-під арешту (зняття арешту з майна) вказані позовні вимоги можуть бути пред`явлені до особи, в інтересах якої накладено арешт, - стягувача у виконавчому провадженні.
Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина 1 статті 16 ЦК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) зроблено висновок, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).
Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України.
За змістом частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76 ЦПК України).
У частині 2 статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з частиною 1 статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до частин 1, 2 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Як вбачається з вищенаведених положень законодавства, в справах щодо звільнення майна з-під арешту (зняття арешту з майна) існує два способи судового захисту:
- в порядку позовного провадження, де відповідачами у справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно - стягувача у виконавчому провадженні, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване;
- скарга в порядку розділу VII ЦПК України, якщо вона є стороною виконавчого провадження.
У справі що переглядається, встановлено, що відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 20.11.2023 року:
- нежитлові приміщення аптечного кіоску, реєстраційний номер майна АДРЕСА_4 , загальна площа 24,6 кв.м – приватна власність ОСОБА_1 згідно свідоцтва про право власності НОМЕР_2 від 16.09.2004 року (арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження 3712033, ухвала Приморського районного суду від 11.09.2006 року та арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження 8434930 згідно постанови Першого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції АВ 994053 від 05.02.2009 року);
- квартира, реєстраційний номер майна АДРЕСА_5 , загальна площа 41,4 кв.м, житлова площа 27.4 кв.м, двохкімнатна квартира: 2,3-жилі – приватна власність ОСОБА_1 згідно договору купівлі-продажу, р№958 від 30.05.2006 року (арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження 3712073 згідно ухвали Приморського районного суду від 11.09.2006 року та арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження 8433472 згідно постанови Першого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції АВ 994053 від 05.02.2009 року);
- квартира, АДРЕСА_3 – приватна власність ОСОБА_1 (арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження 3712100, ухвала Приморського районного суду від 11.09.2006 року та арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження 8435012 згідно постанови Першого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції АВ 994053 від 05.02.2009 року).
Згідно відомостям Автоматизованої системи виконавчого провадження, ОСОБА_1 є боржницею лише за двома виконавчими провадженнями, за адміністративними правопорушеннями, одне відкрито 31.10.2019, інше 19.07.2022, та обидва мають статус завершено.
Згідно інформації Єдиного реєстру боржників, ОСОБА_1 не обліковується.
Отже, відсутні відомості про виконавче провадження, за яким в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна зареєстровано 05.02.2009 арешт нерухомого майна за заявою Першого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження АВ 994053. 
Крім того, відсутні відомості про відкриття будь-яких виконавчих проваджень в період з 05.02.2009 по 31.10.2019, більше 10 років, за якими позивачка мала статус боржниці.
Тобто, відсутні достатні підстави для стверджувального висновку, що ОСОБА_1 , яка це категорично заперечує, є стороною виконавчого провадження, в межах якого постановою Першого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції АВ 994053 від 05.02.2009 року накладено арешт на майно позивачки, що унеможливлює її звернення до суду в порядку передбаченого розділом VII ЦПК України.
Також, листом Приморського відділу Державної виконавчої служби у місті Одесі №119557 від 29.09.2023 року, яким надано відповідь на звернення ОСОБА_1 , ідентифікувати арешти № НОМЕР_3 , №9434930 та №8435012 від 05.02.2009 року накладені відповідно до постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження АВ 994053, що видав Перший Приморський відділ державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції – не має можливості у зв`язку з тим, що матеріали виконавчого провадження знищено відповідно до вимог п.9.11 Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби у зв`язку зі спливом 3-х річного строку зберігання з моменту завершення провадження.
Відповідно до інформації витребуваною судом від Приморського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), встановлено, що здійснивши моніторинг інформації, яка міститься автоматизованій системі виконавчого провадження встановлено, що в Електронній системі «Спецрозділ», за запитуваний в ухвалі період 2009 року, відомості щодо виконавчих проваджень, при виконанні яких державним виконавцем винесено постанову про накладення арешту на майно АВ 994053 від 05.02.2009 року та внесено відомості до Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна від 05.02.2009 року, Електронна система не обліковує, так як в період 2009 року не була запроваджена, та процесуальні документи складались державними виконавцями на паперових носіях. Також слід зазначити, що державним реєстратором за вищевказаними номерами обтяжень: 8433472 від 05.02.2009 року 8434930 від 05.02.2009 року; 8435012 від 05.02.2009 року є Державне підприємство «Інформаційний центр Міністерства юстиції України», яке ліквідовано згідно наказу 258/7 Міністерства юстиції України від 11.09.2015 року, та його архівні відомості не збереглись. 
З огляду на вищевикладене, неможливо ідентифікувати при виконанні якого виконавчого документу було винесено постанову про арешт майна боржника, та державним реєстратором внесено відповідний запис до Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна. Що стосується виконавчих проваджень на підставі яких можливо виносились постанови про арешт повідомляє, що згідно Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 25.12.2008 року № 2274/5, а саме Розділу 9 пункту 9.9, норми якої діяли на день прийняття державним виконавцем рішення, строк зберігання завершених виконавчих проваджень, переданих на зберігання до архіву, становить 3 (три) роки, крім виконавчих проваджень, завершених за постановами про накладення адміністративного стягнення, строк зберігання яких становить 1 (один) рік. Виконавчі провадження, строк зберігання яких закінчився, підлягали знищенню.
Тобто, виходячи з наданої відповіді, також не можливо ідентифікувати не лише особу боржника, а й особу, в інтересах якої накладено арешт на майно - стягувача у виконавчому провадженні та - особу, якій передано майно, якщо воно було реалізоване.
Оскільки відсутні відомості про реалізацію і передачу майна, яке ОСОБА_1 просить звільнити з під арешту, для залучення в якості відповідача в порядку позовного провадження про звільнення майна з під арешту, оскільки має бути залучена особа, в інтересах якої було накладено арешт.
Між тим саме особа в інтересах якої накладений арешт невідома і можливість встановити її анкетні дані або найменування для можливості залучення її до участі у справі в якості відповідача в порядку позовного провадження згідно з поданим ОСОБА_1 позовом.
Згідно з частиною 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначає порушене, невизнане чи оспорюване право або охоронюваний законом інтерес, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.
Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.
Ураховуючи викладене, колегія суддів, встановивши фактичні обставини у справі від яких залежить правильне вирішення спору, оцінивши докази, подані сторонами, дійшла висновку про те, що наявність не скасованого арешту на майно ОСОБА_1 протягом тривалого часу з 05.02.2009 року, не можливість встановити особу в інтересах якої накладався арешту та особу боржника, не надає підстав для висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4 з тих підстав, що вона мала подати заяву щодо оскарження дій виконавця в порядку судового контролю та не мала підстав залучати орган ВДВС до участі у справі в якості відповідача.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з неповним з`ясуванням обставин справи та неправильним застосуванням норм матеріального права, через що підлягає скасуванню, а апеляційна скарга частковому задоволенню.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє Вергелес Юрій Олександрович - задовольнити частково.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 квітня 2024 року – скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов ОСОБА_1 до Приморського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про звільнення майна з під арешту – задовольнити частково.
Зняти арешт з нерухомого майна, яке належить ОСОБА_1 на праві власності, а саме:
- квартири за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер обтяження: 8433472, зареєстрований: 05.02.2009 14:53:41 за №8433472 реєстратором: Одеська філія державного підприємства "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України (65017, Одеська обл., м. Одеса/м. Одеса, вул. Бреуса, буд. 26/2);
- нежитлового приміщення, пл. 24.6 м., адреса: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер обтяження: 8434930, зареєстрований: 05.02.2009 17:37:07 за № 8434930 реєстратором: Одеська філія державного підприємства "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України (65017, Одеська обл., м. Одеса/м. Одеса, вул. Бреуса, буд. 26/2);
- квартири за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер обтяження: 8435012, зареєстровано: 05.02.2009 17:46:17 за № 8435012 реєстратором: Одеська філія державного підприємства "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України (65017, Одеська обл., м. Одеса / м. Одеса, вул. Бреуса, буд. 26/2).
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений: 30.12.2024 року.

Головуючий:                                                                О.М. Таварткіладзе

Судді:                                                                        А.П. Заїкін

                                                                               С.О. Погорєлова