ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/399/25 Справа № 202/6418/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - Остапенко Н. Г. Суддя у 2-й інстанції - Єлізаренко І. А.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2025 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді Єлізаренко І.А.
суддів Макарова М.О., Свистунової О.В. 
за участю секретаря Попенко Ю.К.
розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 червня 2024 року та на додаткове рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 червня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи ОСОБА_4 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Щетілова Ольга Валеріївна, Індустріальний відділ державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м.Одеса ) про визнання договору недійсним,- 

В С Т А Н О В И Л А:

       У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи ОСОБА_4 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Щетілова О.В., Індустріальний відділ державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м.Одеса ) про визнання договору недійсним.
       В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що 25 липня 2006 року ОСОБА_4 взяв у нього в борг під розписку грошові кошти в сумі 193 733 грн., що було еквівалентно 38 363 доларів США, які зобов`язався повернути до 15 січня 2007 року. Станом на 15 січня 2007 року ОСОБА_4 було повернуто позивачу частину боргу в розмірі 5 800 доларів США. Залишок боргу в сумі 23 563 доларів США ОСОБА_4 повертати відмовився. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська у справі № 2-948/07 стягнуто з ОСОБА_4 на його користь борг у розмірі 165 676 грн. 10 коп. На виконання вказаного рішення Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська було видано виконавчий лист. З 2008 року виконавчою службою Індустріального району м. Дніпропетровська здійснюються дії, направлені на виконання вказаного рішення суду, були відкриті наступні виконавчі провадження: ВП № НОМЕР_3 (29 вересня 2009 року виконавчий лист повернуто стягувачу); ВП № НОМЕР_4 (14 грудня 2012 року виконавчий лист повернуто стягувачу); ВП № НОМЕР_5 (24 чеврня 2014 року виконавчий лист повернуто стягувачу); ВП № НОМЕР_7 (26 листопада 2015 року виконавчий лист повернуто стягувачу); ВП № НОМЕР_6 (29 серпня 2017 року виконавчий лист повернуто стягувачу). 06 березня 2019 року у зв`язку з втратою виконавчого листа Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська видано його дублікат, на підставі якого відкрито виконавче провадження № НОМЕР_8, у якому винесено постанови про арешт майна боржника від 15 травня 2019 року, про арешт грошових коштів від 13 вересня 2019 року; внесені обтяження до державних реєстрів рухомого та нерухомого майна. 06 серпян 2019 року здійснено опис та арешт майна боржника (мобільного телефону) та 13 вересня 2019 року через ДП "Сетам" проведено реалізацію вилученого майна (мобільного телефону), у зв`язку з чим на рахунок стягувача надійшла сума в розмірі 2 145 грн. 73 коп. Після часткового погашення боргу Індустріальним відділом державної виконавчої служби у місті Дніпрі  Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) відкрито виконавче провадження № НОМЕР_9, по якому продовжуються виконавчі дії зі стягнення залишку заборгованості у розмірі 160 922 грн. 79 коп. З 07 листопада 2008 року до вересня 2019 року жодних сум на виконання вказаного рішення суду стягнуто не було. Виконавчий лист було повернуто у зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке можна звернути стягнення. Позивач вказує, ОСОБА_4 , знаючи про наявність у нього майна, почав перешкоджати виконанню рішення суду. Такі дії виразились у закритті в липні 2020 року ФОП ОСОБА_4 , блокуванні відомостей від діяльності в роботі суддею з міні футболу та послідуюче відчуження майна, набутого в період шлюбу з ОСОБА_5 шляхом дарування майна матері дружини ОСОБА_3 09 червня 2021 року виконавчою службою до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська подано подання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами. Вказане подання направлене боржнику ОСОБА_4 та стягувачу ОСОБА_1 25 чеврня 2021 року у справі № 202/3543/21 Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська визначено частку майна боржника ОСОБА_4 у спільному майні, а саме: квартири АДРЕСА_1 як 1/2 частку, що належить на праві приватної власності дружині боржника ОСОБА_2 ; визначено частку майна боржника ОСОБА_4 у спільному майні, а саме: 1/2 частку квартири АДРЕСА_2 як 1/4 частки, що належить на праві приватної власності дружині боржника ОСОБА_2 . На підставі вказаної ухвали Індустріальним відділом державної виконавчої служби у місті Дніпрі  Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) винесено постанови про накладення арешту на частки майна, належні ОСОБА_4 . В подальшому виконавчою службою здійснено заходи з реалізації 1/4 частки квартири АДРЕСА_2 , проте продаж на прилюдних відкритих торгах не відбувся. Позивач зазначає, погодився на оформлення вказаної частки на своє ім`я в рахунок погашення частини боргу. 30 березня 2021 року у справі № 202/4605/20 Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська прийнято рішення про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 заборгованості за грошовим зобов`язанням у сумі 51 760 грн. 23 коп., яка складається з наступного: 14 864 грн. 01 коп. - три відсотки річних від простроченої суми; 36 896 грн. 22 коп. - інфляційні втрати, судовий збір 840,80 грн. 01 листопада 2021 року у справі № 202/4193/21 Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 заборгованість за грошовим зобов`язанням у сумі 20 762 грн. 16 коп., яка складається з наступного: 5 093 грн. 15 коп. - три відсотки річних від простроченої суми; 15 669 грн. 01 коп. - інфляційні втрати, судовий збір 908 грн. 28 жовтня 2022 року у справі №202/3517/22 Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в розмірі 55 353 грн. 83 коп., яка складається з наступного: 6 781 грн. 53 коп. - три відсотки річних від простроченої суми; 48572 грн. 30 коп. - інфляційні втрати, судовий збір 992,40 грн. З урахуванням наявних боргових зобов`язань та частковим погашення боргу, не відшкодованими залишаються 165629 грн. 76 коп. Після здійснення заходів з часткового погашення боргу, 02 лютого 2023 року виконавча служба отримала інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, відповідно до якої квартира АДРЕСА_1 , яка придбана в період шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , оформлена на ОСОБА_2 25 березня 2021 року за погодженням з ОСОБА_4 шляхом укладення договору дарування квартири із матір`ю ОСОБА_2 - ОСОБА_3 . Позивач вважає вказаний договір фіктивним, укладеним з метою уникнення ОСОБА_4 виконання зобов`язання щодо сплати боргу, оскільки реально не настали правові наслідки правочину. Позивач вказує, ОСОБА_4 , який мав частку в спільній частковій власності зі своєю дружиною ОСОБА_2 , відчужив майно на підставі договору дарування ОСОБА_3 за наявності боргових зобов`язань та після пред`явлення до нього подання про виділ його частки в майні з іншою особою, діяв очевидно недобросовісно та зловживав правами, оскільки вчинив оспорюваний договір дарування, який порушує майнові інтереси позивача як кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Метою вказаних дій було бажання приховати це майно від виконання в майбутньому. На підставі викладеного  ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним договір дарування квартири за адресою: АДРЕСА_3 , укладений 25 березня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватний нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Щетіловою О.В.; скасувати запис про державну реєстрацію права власності на вказану квартиру, здійснену приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Щетіловою О.В., номер запису про право власності 41161558 від 25 березня 2021 року; стягнути судові витрати у справі.
Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 червня 2024 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи ОСОБА_4 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Щетілова О.В., Індустріальний відділ державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 , укладеного 25 березня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Щетіловою О.В. - відмовлено. Судові витрати віднесено на рахунок позивача.
       Додатковим рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 червня 2024 року судові витрати ОСОБА_1 на професійну правову допомогу покладено на нього.
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 просить рішення суду від 18 червня 2024 року, додаткове рішення суду від  27 червня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин у справі, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Мірошник Р.С. просить апеляційну скаргу  ОСОБА_1   залишити без задоволення, рішення суду від  18 червня 2024 року та додаткове рішення суду від  27 червня 2024 року залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість. 
Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.
Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. 
       Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
       Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
       Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.
       Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).
       Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).
       Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.         При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.
       Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
       Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21).
       При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).
       Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).
       Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
       Договір дарування - це домовленість, за якою одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (частина перша статті 717 ЦК України). 
       Згідно з частиною першою та третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
       Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
       Частиною першою статті 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
       Правом оспорити правочин наділені не лише сторони такого правочину, але й інші заінтересовані особи.
       Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
       Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.
       Боржник, який відчужує майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості, або виникнення у нього обов`язку зі сплати боргу, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.
       Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).
       Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19).
       Відповідно до частин першої - четвертої статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.
       Тобто, цивільні права здійснюються особою до визначених меж, поки це не суперечить інтересам інших осіб і публічним інтересам. Такі межі можуть визначатися договором або актами цивільного законодавства. Обов`язок при здійсненні цивільних прав утримуватися від дій, які порушували б права інших осіб, конкретизується актами цивільного законодавства, що встановлюють ці права. Порушення меж здійснення цивільних прав веде до зловживання правом.
       Вирішуючи спір про визнання недійсним правочину, оспорюваного заінтересованою особою, підлягає встановленню, яким чином наслідки такого правочину вплинули або можуть вплинути на права та інтереси цієї особи, оскільки звернення заінтересованої особи до суду із позовом про визнання недійсним договору направлене на усунення несприятливих наслідків для цієї особи (недопущення їх виникнення у майбутньому), пов`язаних із вчиненням такого правочину.
       Також необхідним є надання оцінки дій сторін цього договору в контексті критеріїв добросовісності, справедливості, недопустимості зловживання правами, зокрема, спрямованим на позбавлення позивача в майбутньому законних майнових прав.
       Фраудаторним може виявитися будь-який правочин (договір), укладений між учасниками цивільних відносин, який не відповідає загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину, що визначені статтею 203 ЦК України, зокрема: зміст правочину суперечить ЦК України, актам законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (власність використовується на шкоду іншим); волевиявлення боржника як учасника правочину є неправомірним, внутрішня воля націлена на обман, "на зло" іншої особи (кредитора); правочин не є реальним, не має економічної мети, правові наслідки є зловживанням правами та викликають порушення прав кредиторів (боржник не отримує еквівалентних зустрічних майнових дій, кредитор втрачає забезпечення).
       У постанові від 07 жовтня 2020 у справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19) Верховний Суд зазначив, що договором, який вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції "фраудаторності" при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний правочин (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність чи відсутність оплати ціни контрагентом боржника.
       Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».
       Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (постанова Верховного Суду від 16 червня 2021 року в справі № 747/306/19).
       У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц зроблено висновок, що: «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України».
       У постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року в справі № 405/1820/17 вказано, що: «цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника.
       Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України)».
       Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису (постанова Верховного Суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20).
       Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір.
       До обставин, які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору, зокрема, відносяться: безоплатність договору; момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа).
       Застосування конструкції фраудаторності при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору.
       До таких обставин, зокрема, відносяться: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) (постанова Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року в справі №755/17944/18, постанова Верховного Суду від 26 квітня 2023 року в справі № 644/5819/20).
       Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним (частини перша та друга статті 234 ЦК України).
       Фіктивний правочин відноситься до оспорюваних правочинів, тобто визнається недійсним на підставі судового рішення, про що має бути вказано в резолютивній частині рішення (постанова Верховного Суду від 13 січня 2021 року в справі № 712/7975/17).
       Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки (постанова Верховного Суду України від 21 січня 2015 року в справі № 6-197цс14, постанова Верховного Суду від 15 травня 2019 року в справі № 723/405/17).
       У справі встановлено, рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 березня 2007 року у справі №2-948/07 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення суми боргу за договором позики - задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 . Стягунто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 суму боргу з урахуванням індексу інфляції в розмірі 165 265 грн. та три відсотки річних з основного боргу в розмірі 411 грн. 10 коп., а всього 165 676 грн. 10 коп. (т. 1 а.с.16).
       Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 листопада 2018 року у справі №202/7205/18 за заявою начальника Індустріального відділу державної виконавчої служби м.Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області видано дублікат виконавчого листа у цивільній справі № 2-948/09за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення суми боргу за договором позики (т. 1 а.с.17, 18).
       Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна станом на 09 березня 2021 року - квартира АДРЕСА_1 належала на праві власності ОСОБА_2 з 08 лютого 2007 року (т. 1 а.с.52).
       17 березня 2021 року начальник Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м.Дніпро) звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з поданням про визначення частки майна боржника ОСОБА_4 у майні, яким він володіє спільно з іншою особою. 
       Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 березня 2021 року у справі №202/1710/21 року подання начальника Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м.Дніпро) про визначення частки майна боржника ОСОБА_4 у майні, яким він володіє спільно з іншою особою - повернуто заявнику без розгляду (а.с.40). 
       Позивачем надано список згрупованих відправлень, зокрема копії подання ОСОБА_4 від 12 березня 2021 року, однак, доказів отримання ним не надано (т. 1 а.с.51).
       25 березня 2021 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Щетіловою О.В. посвідчено договір дарування квартири АДРЕСА_1 та зареєстровано право власності на нерухоме майно за ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 61-67).
       Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 березня 2021 року у справі №202/4605/20 за позовом  ОСОБА_1  до ОСОБА_4  про стягнення боргу- задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 . Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 заборгованість за грошовим зобов`язанням у сумі 51 760 грн. 23 коп., яка складається із наступного: 14 864 грн. 01 коп. - три відсотки річних від простроченої суми; 36 896 грн. 22 коп. - інфляційні втрати. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі судовий збір в сумі 840 грн. 80 коп. (т.1 а.с.21-22).
       Вказаним заочним рішенням суду встановлено, що Індустріальним ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області під час виконання рішення суду від 28 липня 2007 року перераховано на рахунок позивача 2 607 грн. 58 коп., у зв`язку з чим сума боргу становить 163068 грн. 52 коп.
       Постановою Дніпровського апеляційного суду від 21 квітня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення. Заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 березня 2021 року - залишено без змін (т.1 а.с.26-28).
       Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 червня 2021 року у справі №202/3543/21 за поданням начальника Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Півень С.В., боржник:  ОСОБА_4 , про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншою особою- задоволено подання. Визначено частку майна боржника ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 у спільному майні, а саме квартирі АДРЕСА_1 , як 1/2 частку, що належить на праві приватної власності дружині боржника ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 . Визначено частку майна боржника ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 у спільному майні, а саме 1/2 частині квартири АДРЕСА_2 , як 1/4 частку, що належить на праві приватної власності дружині боржника ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 (т.1 а.с.36-39).
       Постановою Дніпровського апеляційного суду від 03 листопада 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 - залишено без задоволення. Ухвалу Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 25 червня 2021 року - залишено без змін (т. 1 а.с.58-60).
       Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 01 листопада 2021 року у справі №202/4193/21 за позовом  ОСОБА_1  до ОСОБА_4  про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат- задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 . Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 заборгованість за грошовим зобов`язанням у сумі 20762 грн. 16 коп., яка складається із наступного: 5 093 грн. 15 грн. - три відсотки річних від простроченої суми; 15 669 грн. 01 коп. - інфляційні втрати. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 908 грн. вказане рішення набрало законної сили 02 грудня 2021 року (т. 1 а.с.29, 30). 
       У вищевказаному рішенні суду встановлено, що заборгованість ОСОБА_4 перед ОСОБА_1 за рішенням суду від 28 березня 2007 року становить 163 068 грн. 52 коп.
       Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 жовтня 2022 року у справі №202/3517/22 за позовом  ОСОБА_1  до ОСОБА_4  про стягнення боргу- задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 . Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у розмірі 55353 грн. 83 коп., яка складається із наступного: 6 781 грн. 53 коп. - три відсотки річних від простроченої суми; 48 572 грн. 30 коп. - інфляційні втрати. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в розмірі 992 грн. 40 коп. (т. 1 а.с.31-35).
       Поставною Дніпровського апеляційного суду від 11 грудня 2024 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 задоволено частково. Заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 жовтня 2022 року змінено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 28878 грн. 66 коп.: яка складається з наступного: 5950 грн. 83 коп. - три відсотки річних від простроченої суми; 22927 грн. 83 коп. - інфляційні втрати. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в розмірі 517,73 грн. Стягнуто ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 сплачений судовий збір в розмірі 569,47 грн. (т.3 а.с.82-85).
       У зазначеному рішенні суду також встановлено, що заборгованість ОСОБА_4 перед ОСОБА_1 за рішенням суду від 28 березня 2007 року становить 163 068 грн. 52 коп.
       Згідно з листом Індустріального відділу державної виконавчої служби у м. Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м.Одеса ) від 06 лютого 2023 року на виконанні у відділі перебуває зведене виконавче провадження № НОМЕР_10 з виконання дубліката виконавчого листа №202/7205/18 від 06 березня 2019 року, виданого Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 залишку заборгованості у розмірі 160 922 грн. 79 коп., виконавчого листа № 202/4605/20 від 21 травня 2021 року, виданого Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 заборгованості в розмірі 52601 грн. 03 коп. виконавчого листа № 202/4193/21 від 02 грудня 2021 року, виданого Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 заборгованості в розмірі 21670 грн. 16 коп. та виконавчого листа № 202/3517/22 від 30 листопада 2022 року, виданого Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 заборгованості в розмірі 56 346 грн. 23 коп. Загальна сума заборгованості 291540 грн. 21 коп. Боржником 25 червня 2021 року на депозитний рахунок відділу сплачено 545 грн. 45 коп. 07 липня 2022 року в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 передано 1/4 частину квартири АДРЕСА_2 за ціною 128 065 грн. Станом на 06 лютого 2023 року залишок нестягнутої заборгованості у зведеному виконавчому провадженні становить 165 629 грн. 76 коп. (т. 1 а.с.69).
       Відповідно до відкритої інформації з Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень за посиланням https://minjust.gov.ua/m/ediniy-derjavniy-reestr-vikonavchih-provadjen станом на дату розгляду справи відкриті виконавчі провадження, де ОСОБА_4 є боржником, а ОСОБА_1 - стягувачем відсутні.
       Звернувшись до суду із вказаним позовом, ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним договір дарування квартири за адресою: АДРЕСА_3 , укладений 25 березня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватний нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Щетіловою О.В.; скасувати запис про державну реєстрацію права власності на вказану квартиру, здійснену приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Щетіловою О.В., номер запису про право власності 41161558 від 25 березня 2021 року; стягнути судові витрати у справі, з тих підстав вважає його фіктивним, укладеним з метою уникнення ОСОБА_4 виконання зобов`язання щодо сплати боргу, оскільки квартира залишилася в користуванні ОСОБА_4 , а змінився лише титульний власник.
Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 12 листопада 2024 року витребувано у приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Щетілової О.В. - належним чином завірену копію договору дарування квартири за адресою: АДРЕСА_3 , укладеного 25 березня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Щетіловою О.В.; у ОСОБА_3 - копію договору дарування квартири за адресою: АДРЕСА_3 , укладеного 25 березня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Щетіловою О.В. (т.3 а.с.35, 36).
На виконання ухвали апеляційного суду про витребування доказів приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Щетіловою О.В. надано належним чином завірену копію договору дарування квартири за адресою: АДРЕСА_3 , укладеного 25 березня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Щетіловою О.В., зареєстрованого в реєстрі №2798. Дарувальник ОСОБА_2 є донькою обдарованої ОСОБА_3 (т.3 а.с.54, 75, 76).
       Встановлено, 30 січня 2024 року старшим державним виконавцем Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) винесено постанову про закінчення виконавчого провадження НОМЕР_11 з примусового виконання виконавчого листа №202/4605/20 виданого 21 травня 2021 року Індустріальним районним судом м.Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 заборгованості за грошовими зобов`язаннями у сумі 51760 грн. 23 коп. та судового збору у сумі 840 грн. 80 коп., а всього 52601 грн. 03 коп., на підставі п.9 ст. 39, ст. 40 Закону України "Про виконавче провадження" - у зв`язку із повним фактичним виконанням (т.2 а.с.41, 42).
       30 січня 2024 року старшим державним виконавцем Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) винесено постанову про закінчення виконавчого провадження НОМЕР_12 з примусового виконання виконавчого листа №202/7205/18 виданого 06 березня 2019 року Індустріальним районним судом м.Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 залишок суми боргу в розмірі 160922 грн. 79 коп., на підставі п.9 ст. 39, ст. 40 Закону України "Про виконавче провадження" - у зв`язку із повним фактичним виконанням (т.2 а.с.43, 44).
       30 січня 2024 року старшим державним виконавцем Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) винесено постанову про закінчення виконавчого провадження НОМЕР_13 з примусового виконання виконавчого листа №202/7205/18 виданого 06 березня 2019 року Індустріальним районним судом м.Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 боргу в розмірі 165676 грн. 10 коп., на підставі п.9 ст. 39, ст. 40 Закону України "Про виконавче провадження" - у зв`язку із повним фактичним виконанням (т.2 а.с.45, 46).
       30 січня 2024 року старшим державним виконавцем Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) винесено постанову про закінчення виконавчого провадження НОМЕР_14 з примусового виконання виконавчого листа №2-948/2007 виданого 07 травня 2007 року Індустріальним районним судом м.Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 боргу в розмірі 165676 грн. 10 коп., на підставі п.9 ст. 39, ст. 40 Закону України "Про виконавче провадження" - у зв`язку із повним фактичним виконанням (т.2 а.с.47, 48).
       30 січня 2024 року старшим державним виконавцем Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) винесено постанову про закінчення виконавчого провадження НОМЕР_15 з примусового виконання виконавчого листа №202/4193/21 виданого 02 грудня 2021 року Індустріальним районним судом м.Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 боргу в розмірі 21670 грн. 16 коп., на підставі п.9 ст. 39, ст. 40 Закону України "Про виконавче провадження" - у зв`язку із повним фактичним виконанням (т.2 а.с.49, 50).
       Слід зазначити, виконавчі провадження, у яких проводилися дії зі стягнення вказаної заборгованості закінчені, а відкриті виконавчі провадження, де стягувачем є ОСОБА_1 , а боржником ОСОБА_4 станом на дату розгляду справи судом першої інстанції - 18 червня 2024 року взагалі відсутні.
       Отже, у справі встановлено, станом на 30 січня 2024 року відповідачем ОСОБА_4 у повному обсязі були виконані всі судові рішення, які набрали законної сили та перебували на виконанні у ВДВС про стягнення з нього на користь позивача ОСОБА_1 суми боргу.
       Доказів на підтвердження того, що оскаржений договір дарування квартири від 25 березня 2021 року не направлений на дійсне настання наслідків - переходу права власності - матеріали справи не містять.
       Посилання позивача на те, що відчужено квартиру на користь матері дружини боржника -  ОСОБА_3 з метою уникнення виконання судових рішень не підтверджено жодними належними та допустимими доказами у справі.
       Верховний Суд у постанові від 14 серпня 2024 року у справі №504/112/22 зазначив, мета оспорювання фраудаторного правочину досягається для того, щоб кредитор міг задовольнити своє право вимоги, тобто щоб відбулося погашення боргу боржником. Якщо кредитор уже звернув стягнення на майно для задоволення свого права вимоги і погашення боргу боржника, то конструкція фраудаторного правочину не може бути застосована.
       Таким чином, відсутні підстави вважати, що укладений між  ОСОБА_2  та ОСОБА_3  договір дарування квартири за адресою: АДРЕСА_3 , посвідчений приватний нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Щетіловою О.В.  є фраударним чи фіктивним правочином.        
За таких обставин, враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи ОСОБА_4 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Щетілова О.В., Індустріальний відділ державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м.Одеса ) про визнання договору недійсним.
       Доводи апеляційної скарги про те, що оскарженим рішенням суду від 18 червня 2024 року суд першої інстанції фактично звільняє боржника  ОСОБА_4 від виконання судового рішення від 15 березня 2024 року у справі №204/14030/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення боргу, є безпідставними з огляду на наступне.
       Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 15 березня 2024 року у справі №204/14030/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення боргу - задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 . Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у розмірі 25183 грн. 80 (вісімдесят копійок), яка складається з наступного: 7155 грн. 62 коп. - три відсотки річних від простроченої суми; 18 028 грн. 18 коп. - інфляційні втрати. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в розмірі 1073, 60 грн. (т.3 а.с.86-89).
       Постановою Дніпровського апеляційного суду від 24 червня 2024 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 - задоволено частково. Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 березня 2024 року - скасовано. Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення боргу - задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 заборгованість за невиконання рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 березня 2007 року за період з 01 липня 2022 року по 01 липня 2023 року у сумі 5 523 грн. 82 коп., з яких: 3% річних - 1 053 грн. 25 коп. та інфляційні втрати - 4 470 грн. 57 коп. В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено (т.3 а.с.90-92).
       Таким чином, на час ухвалення судом першої інстанції оскарженого рішення суду у цій справі від 18 червня 2024 року рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 15 березня 2024 року у справі №204/14030/23 не набрало законної сили та в подальшому постановою Дніпровського апеляційного суду від 24 червня 2024 року це рішення суду було скасовано з ухваленням нового рішення, та матеріали справи не місять доказів на підтвердження того, що постанова Дніпровського апеляційного суду від 24 червня 2024 року у справі №204/14030/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення боргу, якою стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 заборгованість за невиконання рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 березня 2007 року за період з 01 липня 2022 року по 01 липня 2023 року у сумі 5 523 грн. 82 коп., перебуває на примусовому виконанні.
       Крім того, слід зазначити, у п.4 оскарженого позивачем у цій справі договору дарування квартири за адресою: АДРЕСА_3 , укладеного 25 березня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Щетіловою О.В., зареєстрованого в реєстрі №2798, вказано вартість дарунку - 200 000 грн. (т.2 а.с.54).
       Таким чином, вартість квартири за оскарженим договором дарування квартири за адресою: АДРЕСА_3 , укладеного 25 березня 2021 року, становить 200 000 грн., що у більше ніж у 30 разів перевищує суму заборгованості, яка стягнута постановою Дніпровського апеляційного суду від 24 червня 2024 року з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 за невиконання рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 березня 2007 року за період з 01 липня 2022 року по 01 липня 2023 року у розмірі 5 523 грн. 82 коп.
       Посилання в апеляційній скарзі на доведеність позовних вимог позивача, наявність підстав для їх задоволення є необґрунтованими належними та допустимими доказами у справі.
       Доводи апеляційної скарги стосовно неповного з`ясування судом обставин у справі незаконності та необґрунтованості рішення суду є безпідставними.
Приведені в апеляційній скарзі інші доводи зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків рішення суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.
       Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
       На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів
П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 червня 2024 року та на додаткове рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 червня 2024 року - залишити без змін.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя І.А.Єлізаренко 

Судді М.О.Макаров

О.В.Свистунова