08.01.25
22-ц/812/97/25
Справа №489/6633/23
Провадження № 22-ц/812/97/25
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.

П О С Т А Н О В А
Іменем України
07 січня 2025 року                                                 м. Миколаїв
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ 
головуючого - Яворської Ж.М.,
суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,
із секретарем судового засідання - Біляєвою В.М.,
за участі позивача - ОСОБА_1 та її представника Пижика В.В.,
представника відповідача - Кізік А.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в режимі відеоконференції

апеляційну скаргу
ОСОБА_2 ,
подану адвокатом Кізік Анною Миколаївною
на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 грудня 2023 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Кокорєвим В.В., повний текст складено 05 січня 2024 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини

В С Т А Н О В И В:
26 жовтня 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини.
Обґрунтовуючи позовні вимоги вказувала, що 21 вересня 2012 року між нею та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб.
Від шлюбу мають малолітню дитину - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Зазначає, що вони не проживають однією сім`єю, не ведуть спільне господарство та не мають спільного сімейного бюджету. Погляди на сімейне життя сторін давно розійшлися. Почуття любові один до одного відсутні, фактично шлюбні відносини припинені вже тривалий час та жодна можливість до їх відновлення відсутня. 
Позивач переконана, що подальше продовження шлюбних відносин з відповіадчем неможливо і суперечить її правам та законним інтересам.
Дитина проживає разом з нею та знаходиться на її повному матеріальному утриманні. 
Згоди з відповідачем щодо добровільного надання матеріальної допомоги на утримання малолітньої дитини між ними не досягнуто. 
Відповідач здоровий, працездатний, офіційно працевлаштований, інших утриманців немає, а тому його матеріальний стан дозволяє йому утримувати свого малолітнього сина. 
Враховуючи вищевикладене, позивач просила розірвати шлюб між нею та ОСОБА_2 , залишивши їй прізвище після розірвання шлюбу без змін, стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 18 жовтня 2023 року і до досягнення дитиною повноліття.
Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 грудня 2023 року позов задовольнити частково.
Розірвано шлюб, зареєстрований між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 21 вересня 2012 року Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції, актовий запис № 553.
Залишено позивачу ОСОБА_1 прізвище « ОСОБА_5 ».
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягувати з дня пред`явлення позову до суду, а саме з 21 жовтня 2023 року і до досягнення дитиною повноліття.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в розмірі 1073,60 грн. та на користь держави судовий збір в розмірі 1073,60 грн.
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції дослідивши матеріали справи вважав, що шлюбні стосунки фактично припинені подружжям, а їх поновлення та примирення сторін неможливе та подальше збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача.
Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення аліментів на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягувати з дня пред`явлення позову до суду, а саме з 21 жовтня 2023 року і до досягнення дитиною повноліття, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що оскільки відповідач є батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , то зобов`язаний утримувати дитину, яка проживає з позивачем і знаходиться на утриманні ОСОБА_1 , створювати необхідні передумови для розвитку і забезпечення організації життя сина нарівні з позивачем.
Не погоджуючись із таким рішенням суду першої інстанції, в частині стягнення аліментів, відповідач ОСОБА_2 , діючи через адвоката Кізік А.М., подав на нього апеляційну скаргу.
Мотивуючи доводи апеляційної скарги вказував, що оскаржуване рішення не відповідає нормам матеріального та процесуального права а тому просив про його скасування та ухвалення нового судового рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
Так приймаючи у справі рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не утримує спільну дитину сторін, а оскільки дитина проживає з матір`ю, позивачем у справі, то позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.
Зауважує, що станом на дату прийняття рішення, у справі, між батьками дитини існував спір, щодо визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 .
Так, у відзиві на позовну заяву, відповідачем зазначалось, що позивачка приховала від суду той факт що Центральним районним судом м. Миколаєва розглядається справа № 490/5108/22, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини з матір`ю. Справа була призначена до судового розгляду 29 листопада 2023 року.
Вказує, що судом першої інстанції не прийнято до уваги, що за наявності спору про визначення місця проживання дитини, необхідним є встановлення того факту, чи дійсно дитина проживає з позивачем, у даному випадку з матір`ю та мати має право на стягнення аліментів на утримання дитини.
Відповідно, у суду були відсутні підстави для висновку про те що дитина, проживає з позивачкою та аліменти підлягають на її користь.
Судом не прийнято до уваги та не надано належної оцінки тому, що дитина завжди проживала разом з обома батьками, допоки позивачка силоміць без відома та згоди відповідача не вивезла дитину до Німеччини в кінці вересня 2022 року. Через деякий час їм вдалося домовитись і примиритись і дитина почала проживати за наступним двотижневим графіком: один тиждень 3 дні у позивачки і 4 дні у відповідача. Другий тиждень 4 дні у позивачки, а 3 дні у відповідача. Про проживання дитини тільки разом з матір`ю домовленості між сторонами ніколи не було.
Отже, виходячи з того, що місце проживання дитини не визначене, між сторонами є відповідний спір на розгляді в суді, дитина проживає і з батьком і з матір`ю - питання про стягнення аліментів, станом на дату прийняття рішення у справі, було не доцільним та передчасним.
Окрім того, поза увагою суду, залишився той факт, що відповідач добровільно сплачував кошти на рахунок позивачки на утримання дитини. Такі платі здійснювались ще до звернення позивачки до суду.
На його думку, суд дійшов безпідставного висновку, щодо недосягнення між сторонами згоди, щодо умов та порядку утримання дитини. Оскільки з боку позивачки до відповідача не висувалась будь-яка пропозиція, щодо погодження суми та/або порядку сплати аліментів на утримання спільної дитини.
У відзиві представник позивачки просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, оскільки доводи, які зазначені в апеляційній скарзі не відповідають дійсним обставинам справи та не підтверджено жодними належними доказами. 
Про розгляд справи апеляційним судом сторони повідомлені належним чином, проте відповідач у судове засідання не з`явився, що в силу приписів частини 2 статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи без їх участі.
Представник відповідача у судовому засіданні апеляційне скаргу підтримувала, просила про її задоволення.
Позивач та її представник позивача апеляційну скаргу не визнали, просили залишити її без задоволення, а судове рішення без змін.
Частинами 1 та 3 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Відповідно до частини 2 статті 83 ЦПК України, позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. 
Сторони мають усвідомлювати, що інститути апеляційного та касаційного перегляду впроваджені для усунення можливих помилок судового розгляду справ у першій інстанції, а не для усунення помилок сторони, допущених нею під час розгляду справи судом першої інстанції, у формулюванні стороною своїх позовних вимог, аргументів та формуванні їх доказової бази. Це відповідає і практиці ЄСПЛ, яка є джерелом права відповідно до Закону України від 23 лютого 2006 року 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини". Наприклад, ЄСПЛ у своєму рішенні від 03 квітня 2008 року у справі "Пономарьов проти України" (Ponomaryov v. Ukraine, заява № 3236/03, пункт 40) зазначив, що повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду.
До відзиву на апеляційна скаргу представником позивача ОСОБА_1 адвокатом Пижиком В.В. було надано копії посвідки на проживання позивача та малолітнього ОСОБА_3 у Німечинні, проте представником позивача не викладені обставини та не надано доказів неможливості подання до суду першої інстанції у визначений цивільним процесуальним законодавством строк зазначеного вище доказів. У судовому засіданні апеляційної інстанції позивач та її представник просили долучити вказані документи до матеріалів справи. Більш того, позивач вказала, що не вважала потрібним надавати вказані документи при зверненні до суду з заявленими вимогами.
Зважаючи на викладене, у долучені до матеріалів справи вказаних доказів слід відмовити, оскільки дані докази були в наявності при розгляді справи в суді першої інстанції, і сторона позивача не обґрунтувала причини неможливості їх подачі до суду при розгляді справи в суді першої інстанції.
Відповідно до статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуального дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Згідно з частиною 5 статті 174 ЦПК України, суд може дозволити учаснику справи подати додаткові пояснення щодо окремого питання, яке виникло при розгляді справи, якщо визнає це за необхідне.
Оскільки представник позивача ОСОБА_1 адвокат Пижик В.В. подав додаткові пояснення поза межами строку на подання відзиву на апеляційну скаргу і не просив дозволу подати додаткові пояснення, а суд не визнавав їх подання необхідним, тому ці пояснення апеляційний суд залишає без розгляду.
Такі висновки апеляційного суду узгоджуються з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у його постановах від 12 червня 2023 року у справі №307/3697/20 та від 24 травня 2023 року у справі №372/3260/20.
Заслухавши доповідь судді - доповідача, осіб, які з`явилися у судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 стаття 4 ЦПК України).
Згідно зі статтею 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до положень статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Таким вимогам закону оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає в повній мірі.
Рішення суду першої інстанції в частині розірвання шлюбу відповідачем не оскаржується, а тому відсутні підстави для його перегляду в цій частині.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 21 вересня 2012 року Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції, зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , про що зроблено актовий запис за №553 (а.с.12).
Від шлюбу сторони мають спільну дитину сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.13).
Із наявних у матеріалах справи письмових доказів та не заперечується відповідачем, позивачка ОСОБА_1 та малолітній ОСОБА_3 проживають за межами України, у Німеччині. Належних та достовірних доказів перебування за кордоном відповідача ОСОБА_2 матеріали справи не містять.
Задовольняючи позов в частині стягнення аліментів, суд першої інстанції посилаючись на те, що відповідач, який є батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дійшовши вірного висновку щодо зобов`язання відповідача утримувати дитину, яка проживає з позивачем і знаходиться на її утриманні, створювати необхідні передумови для розвитку і забезпечення організації життя сина нарівні з позивачем, обґрунтовано стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, оскільки такий розмір аліментів буде достатнім для забезпечення належного матеріального утримання дитини.
З таким висновком суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
Статтею 51 Конституції України та статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Згідно зі статтею 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Аналіз наведених норм закону дає підстави для висновку, що за загальним правилом спосіб виконання батьками своїх обов`язків по утриманню неповнолітніх дітей, зокрема, сплаті аліментів, залежить від домовленості між ними, однак, у разі відсутності такої домовленості той з батьків, з ким проживають діти, має право звернутися до суду з відповідним позовом і в цьому разі аліменти на них можуть бути присуджені в частці від заробітку (доходу) їх матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.
Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі № 158/1638/18.
За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом (пункт 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»).
В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували наявність домовленості між сторонами щодо способу виконання відповідачем свого обов`язку по утриманню дитини на час звернення позивачки до суду ( договір про сплату аліментів), зокрема, щодо розміру аліментів, тому звернення позивача з вимогами про стягнення таких в судовому порядку свідчить про відсутність такої домовленості між ними. А відтак зазначене спростовує посилання в апеляційній скаргу на безпідставність висновку суду першої інстанції в цій частині.
Аліменти - це платіж, спрямований саме на утримання дитини, який повинен бути достатнім для цього, разом з тим, він повинен бути співрозмірним з урахуванням мети аліментного зобов`язання, яке є в обох із батьків, і має бути рівним, та покликаний захистити інтереси дитини в коштах у розмірі, необхідному для її життєдіяльності, забезпечення достойного рівня життя, який необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, її гармонійного розвитку, враховуючи рівність обов`язків батьків щодо матеріального утримання дитини, її потреби, визначений законом мінімальний розмір аліментів та прожитковий мінімум для дитини відповідного віку.
За змістом статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує:
1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини;
2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;
3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;
3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів;
3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;
4) інші обставини, що мають істотне значення.
Відповідно до частини другої статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
За частиною 1 стаття 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.
Згідно з Конвенцією про права дитини, Декларацією прав дитини батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини, інтереси дитини необхідно забезпечувати найкращим чином, дитина повинна бути серед тих, хто першим одержує захист і допомогу.
Ні до відзиву на позовну заяву, ні до апеляційної скарги відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження незадовільного стану здоров`я чи матеріального становища, наявності інших осіб, які перебувають на його утриманні, інших обставин, що мають істотне значення та які могли б бути врахованими судом при визначенні розміру аліментів. 
Також, у суду відсутні дані про доходи відповідача, між тим, відповідач є працездатною людиною, має можливість працювати та утримувати дитину.
Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно встановлені обставини справи та визначено частку заробітку (доходу) відповідача, яка стягується на користь дитини та яка відповідає принципам справедливості, виваженості та розумності.
Доводи апеляційної скарги щодо відсутності підстав для стягнення аліментів, оскільки відповідач в добровільному порядку перераховує кошти на утримання дитини колегія суддів відхиляє, оскільки добровільна сплата коштів на утримання дитини не є підставою для відмови у стягненні аліментів, а лише свідчить про виконання батьком свого обов`язку по утриманню дитини та не позбавляє матір, з якою проживає дитина, права на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів.
Також не може бути підставою для відмови в стягненні аліментів на користь того з батьків, із ким фактично проживає дитина на момент пред`явлення позову про стягнення аліментів і невирішений спір між батьками дитини щодо визначення її місця проживання, що узгоджується з правовим висновком викладеним у постанові Верховного Суду від 3 лютого 2021 року у справі № 520/21069/18. 
Не заслуговують на увагу і аргументи апеляційною скарги щодо не доведення позивачем факту проживання дитини з нею, оскільки відповідачем в порушення вимог статей 76-78 ЦПК України не надано належних та допустимих доказів, які б спростовували вказані позивачем обставини. Більш того, той факт, що дитина проживає саме з матір`ю, підтверджується і перерахуванням відповідачем коштів на рахунок позивача (а.с.57-58, 61-65,67).
Не надано відповідачем і доказів нібито досягнутих домовленостей про почергове проживання дитини за погодженими між ними (сторонами) графіком. 
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
У відповідності до частини 1 статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами, не вбачає, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.
Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи, що колегія суддів прийшла до висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги, то судові витрати слід залишити за відповідачем.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Кізік Анною Миколаївною, залишити без задоволення, рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 грудня 2023 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий                                                                Ж.М. Яворська

Судді                                                                        Т.М. Базовкіна 

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 08 січня 2025 року.