УХВАЛА
31 січня 2025 року 
м. Київ
справа № 932/2353/22
провадження № 61-842ск25 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Шиповича В. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Синельникова Є. В.,
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2024 року
та постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 грудня 2024 року у цивільній справі за позовом Дніпропетровського обласного центру зайнятості до
ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, про стягнення незаконно отриманої допомоги по безробіттю,
ВСТАНОВИВ:
У травні 2022 року Дніпропетровський обласний центр зайнятості звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , у якому просив стягнути з відповідача незаконно отриману допомогу по безробіттю, виплачену за період з 17 березня 2020 року до 24 серпня 2020 року у розмірі 44 884,01 грн та за період з 16 листопада 2020 року до 03 січня 2021 року у розмірі 2 874,19 грн.
Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня
2024 року позов задоволено частково. Стягнуто зОСОБА_1 на користь Дніпропетровського обласного центру зайнятості незаконно отриману допомогу по безробіттю, виплачену за період з 07 травня 2020 року до 24 серпня 2020 року у розмірі 32 407,62 грн та за період з 16 листопада 2020 року до 03 січня 2021 року у розмірі 2 874,19 грн, а всього 35 281,81 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 грудня 2024 року апеляційні скарги  ОСОБА_1 та Дніпропетровського обласного центру зайнятості залишено без задоволення. Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2024року залишено без змін.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 24 грудня 2024 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення відмовлено. 
15 січня 2025 року засобами поштового зв`язкуОСОБА_1  подав касаційну скаргу у справі № 932/2353/22 на рішення Бабушкінського районного суду 
м. Дніпропетровська від 16 січня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 грудня 2024 року, які просить скасувати, ухваливши нове судове рішення про відмову у позові.
Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).
Колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, з огляду на таке.
Згідно зі статтею 129 Конституції України та статей 2, 17 ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є забезпечення апеляційного перегляду справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Відповідно до частини «с» статті 7 Рекомендацій № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», частина четверта статті 10 ЦПК України), умови прийнятності касаційної скарги відповідно до норм національного законодавства можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Касаційний перегляд справи вважається екстраординарним.
Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, специфіку його повноважень як «суду права», процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, враховуючи те, що провадження здійснюється судом після розгляду справи судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції, і учасникам справи був наданий відповідний обсяг гарантій права на справедливий суд у судах попередніх інстанцій.
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
За змістом частини дев`ятої статті 19 ЦПК України прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга.
У позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується (пункт 1 частини першої статті 176 ЦПК України).
Ціна позову у розглядуваній справі становить 47 758,20 грн, що не перевищує тридцять розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3 028 грн х 30 = 90 840 грн).
На належність розглядуваної справи до категорії малозначних вказував і суд першої інстанції в ухвалі від 25 травня 2022 року.
Оскільки справа № 932/2353/22 належить до категорії малозначних, ухвалені у ній судові рішення можуть бути оскаржені виключно за наявності випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
Заявник вважає, що наявні випадки, передбачені підпунктами а) та в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження, оскільки касаційна скарга стосується питання, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а справа становить значний суспільний інтерес та має для нього виняткове значення. 
Верховний Суд в ухвалі від 05 квітня 2021 року в справі № 420/8512/20 зазначив, що вжите законодавцем словосполучення «значний суспільний інтерес» необхідно розуміти як серйозну, обґрунтовану зацікавленість, яка має неабияке виняткове значення для усього суспільства в цілому, певних груп людей, територіальних громад, об`єднань громадян тощо до певної справи в контексті можливого впливу ухваленого у ній судового рішення на права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб.
Заявником не доведено, а колегією суддів не встановлено значного суспільного інтересу до справи № 932/2353/22 чи її виняткового значення для особи, яка подає скаргу.
З приводу посилань заявника на наявність у провадженні Ленінського районного суду м. Дніпропетровська кримінальної справи № 205/3007/22 за статтею 190 КК України щодо нього, колегія суддів враховує, що під час розгляду цивільної справи № 932/2353/22 суди не встановлювали і не могли встановлювати наявність чи відсутність в діях відповідача складу будь-якого кримінального правопорушення. За змістом статті 17 КПК України ці обставини мають встановлюватися у порядку передбаченому КПК України відповідним вироком суду. При цьому у випадку незгоди ОСОБА_1 із судовими рішеннями, ухваленими у кримінальній справі, він має право на оскарження їх у кримінальному судочинстві.
Також колегією суддів не встановлено фундаментального значення розглядуваної справи для формування єдиної правозастосовчої практики.
Заявником не обґрунтовано в чому полягає фундаментальне значення цієї справи для формування єдиної правозастосовчої практики із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше ґрунтовно не досліджуваних питань права.
Незгода відповідача із встановленими судами обставинами та наданою оцінкою доказам сама по собі не свідчить про наявність випадків для відкриття касаційного провадження. 
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі 
№ 373/2054/16-ц).
Верховним Судом не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, для відкриття касаційного провадження у малозначній справі.
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Оскільки касаційну скаргу подано на судові рішення, ухвалені у малозначній справі; справа розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію щодо вирішення спору; наявність випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не встановлено, тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
Керуючись статтею 129 Конституції України, частиною шостою статті 19, 
пунктом 2 частини третьої статті 389, частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою
ОСОБА_1 на рішення Бабушкінського районного суду
м. Дніпропетровська від 16 січня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 грудня 2024 року у цивільній справі № 932/2353/22.
Копію ухвали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
 
Судді:	В. В. Шипович О. М. Осіян Є. В. Синельников