ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/10706/24 Справа № 203/612/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Казак С. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2024 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,
суддів: Петешенкової М.Ю., Красвітної Т.П., 

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 — адвоката Трофімова Дмитра Юрійовича на рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 17 вересня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна,- 

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2024 року  ОСОБА_1  звернулась до суду з позовом до  ОСОБА_2 про поділ спільного майна (а.с. 1-4), та в подальшому подала заяву про зменшення позовних вимог (а.с. 78-80), в обгрунтування якого посилалась на те, що рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 18.04.2023 року, яке набрало законної сили, було встановлено факт її проживання з відповідачем однією сім?єю без реєстрації шлюбу в період з 19.02.2013 року по 08.02.2021 року. 
26.11.20212 року відповідач за договором купівлі-продажу придбав квартиру АДРЕСА_1 . 
Також 26.11.2012 року відповідач уклав із ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» іпотечний договір №50212Z17, за яким передав в іпотеку зазначену вище квартиру в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №50212С2 від 26.11.2012 року. 
Під час проживання однією родиною в період з 19.02.2013 року по 08.02.2021 року за рахунок сумісних коштів позивачка та відповідач здійснювали сплату чергових платежів за кредитним договором. 
Таким чином, вона має право на компенсацію 50% від суми сплачених банку платежів за кредитним договором у цей період. 
Враховуючи вищевказане, та з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь 50% від загальної суми платежів, здійснених за кредитним договором №50212С2 від 26.11.2012 року за період з 19.02.2013 року по 08.02.2021 року в сумі 15 763 грн 22 коп.
Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 17 вересня 2024 року у задоволенні позову  ОСОБА_1  до ОСОБА_2  про поділ спільного майна, відмовлено в повному обсязі (а.с. 132-134).
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1  — адвокат Трофімов Д.Ю. звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на порушення норм процесуального права, невірне застосування норм матеріального права, неповне встановлення обставин, які мають значення для справи, а також недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі (а.с. 135-138).
Відповідач не скористався своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом, але в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Оскільки апеляційним судом у складі колегії суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень, то справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду скасувати з наступних підстав.
       Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору.
Докази мають бути належними, допустимими, достовірними.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України).
Згідно з вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відмовляючи у задоволенні позову  ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з їх необгрунтованості та недоведеності.
Однак погодитися з такими висновками суду неможливо, оскільки суд дійшов них за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального права, що є підставою для скасування рішення суду.
Судом першої інстанції встановлено, що позивачка проживала однією сім?єю з відповідачем без реєстрації шлюбу в період з 19.02.2013 року по 08.02.2021 року. 
Вказаний факт встановлено рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 18.04.2023 року у цивільній справі №203/911/21, провадження №2/0203/56/2023, яке набрало законної сили та не заперечувалось відповідачем.
26.11.2012 року відповідач уклав із ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» кредитний договір №50212С, відповідно до умов якого відповідачу було видано кредит в сумі 41 600 грн на придбання нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 .
В цей же день, 26.11.2012 року, відповідач за договором купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Кир?як С.А. за реєстровим №2516, придбав квартиру АДРЕСА_1 та уклав із банком іпотечний договір №50212Z17, за яким передав в іпотеку зазначену вище квартиру в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №50212С2 від 26.11.2012 року.
Згідно довідки ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» від 16.04.2024 року вбачається, що зобов`язання за кредитним договором №50212С2 від 26.11.2012 року відповідачем було виконано в повному обсязі та кредит погашено достроково 14.02.2014 року.
Відповідно до інформації про рух коштів по рахункам, витребуваної судом з АТ «Державний експортно-імпортний банк України», в період проживання сторін однією сім`єю, а саме з 15.03.2013 року по 14.02.2014 року відповідачем в рахунок погашення кредиту було сплачено 28 245 грн, в рахунок погашення процентів – 3 281 грн, а всього 31 526 грн 44 коп.
Так, предметом судового спору у цій справі є, зокрема, кошти, витрачені подружжям на погашення кредиту отриманого відповідачем ОСОБА_2 відповідно до кредитного договору №50212С, укладеного 26 листопада 2012 року, тобто до початку проживання з позивачем однією сім?єю без реєстрації шлюбу.
Посилаючись на те, що за вказаним кредитним договором в рахунок погашення заборгованості за період з 19 лютого 2013 року по 08 лютого 2021 року було перераховано 31 526,44 грн спільних коштів подружжя, ОСОБА_1 просила суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь половину вказаних коштів.
За змістом положень глав 7 та 8 СК України власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.
Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й одним із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17-ц, провадження №14-325цс18.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, що викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).
Отже, об`єктом права спільної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов`язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов`язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім`ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім`ї.
Водночас відповідно до пунктів 1, 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю чоловіка, дружини є майно, набуте нею, ним до шлюбу; набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Вирішуючи спір, колегія суддів враховую те, що квартира АДРЕСА_1 є особистою власністю ОСОБА_3 , оскільки набута ним у власність до початку проживання з  ОСОБА_1  однією сім?єю без реєстрації шлюбу та за кошти, отримані відповідачем за кредитним договором №50212С від 26 листопада 2012 року, за яким у позивачки не виникло жодних зобов`язань.
У справі, що переглядається колегія суддів установила, що у період з 19 лютого 2013 року по 08 лютого 2021 року було здійснено погашення заборгованості за кредитним договором в сумі 31 526,44 грн, щодо придбання квартири.
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (стаття 1054 ЦК України).
Кредитний договір є двостороннім, оскільки породжує обов`язок кредитодавця надати кредит та обов`язок позичальника його повернути, та сплатити проценти за користування ним.
Сплата ОСОБА_3 частини коштів за кредитним договором, укладеним для придбання квартири, не змінює правового статусу квартири, оскільки кредитний договір укладено між ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та ОСОБА_3 не в період проживання сторін однією сім?єю без реєстрації шлюбу. Тому зобов`язання з повернення кредиту за зазначеним договором виникло лише у ОСОБА_3 . Той з подружжя, який не був стороною кредитного договору, проте частина кредитного боргу сплачена подружжям у шлюбі, не має право ані на компенсацію частки вартості нерухомого майна, ані на певну частку нерухомості.
У разі укладення кредитного договору та отримання грошей на придбання нерухомості одним із подружжя до укладення шлюбу, за умови подальшого виконання кредитного зобов`язання подружжям під час шлюбу, той з подружжя, який не укладав кредитний договір, після розірвання шлюбу має право на компенсацію половини сум що вносилися на виконання кредитного зобов`язання.
Отже, за час проживання сторін однією сім?єю без реєстрації шлюбу за спільні кошти подружжя фактично частково було сплачено зобов`язання відповідача за вказаним вище кредитним договором, тому позивач має право на повернення їй 1/2 частини сплачених за вказаний період коштів, а тому колегія суддів дійшла до висновку про наявність підстав для задоволення позову.
Суд першої інстанції помилково посилався щодо обгрунтування відмови у позові на те, що в 2013 році позивачка виїжджала до Канади де ІНФОРМАЦІЯ_1 народила доньку, а також те, що згідно наказу №280/1-к від 25.10.2013 року з 23.10.2013 року по 09.08.2016 року перебувала у відпустці по догляду за дитиною та не працювала, оскільки вказані обставини є поважною причиною відсутності у позивача самостійного заробітку.
Також помилковими є висновки суду стосовно того, що будь-яких доказів тому, що з часу спільного проживання з відповідачем кредит погашався відповідачем за кошти, що складали їх спільний сімейний бюджет, позивачкою суду не представлено, оскільки під час розгляду судами першої та апеляційної інстанцій справи №203/911/21, було встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 склались усталені відносини, що притаманні подружжю. При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що до складу таких відносин в тому числі і відноситься наявність спільного бюджету. Крім того, слід зауважити про те, що тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачем було подано заяву про застосування строків позовної даності, колегія суддів зазначає з цього приводу наступне.
Загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах сімейного законодавства.
Відповідно до частин першої, другої статті 20 СК України до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу.
У випадках, передбачених частиною першою цієї статті, позовна давність застосовується судом відповідно до Цивільного кодексу України, якщо інше не передбачено цим Кодексом.
Статтею 72 СК України передбачено, що позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано.
До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.
Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.
За правилами статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Відповідно до частин першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
У постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі №6-258цс15 зроблено висновок, що «згідно зі статтею 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічним чином питання початку перебігу позовної давності визначені і в статті 261 ЦК України, згідно якої перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила. Частиною третьою статі 29 КпШС передбачалося, що для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Згідно зі статтею 11 КпШС у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено позовну давність, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічний порядок обчислення перебігу позовної давності визначено й частиною другою статті 72 СК України. Отже, вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності».
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.
Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року, «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року).
Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20 грудня 2007 року у за заявою №23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»).
В силу положень частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року в справі №907/50/16 (провадження №12-122гс18) вказано, що «можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що суди дійшли правильного висновку, що позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтями 32-38 ГПК України (в редакції, чинній на час винесення оскаржуваних судових рішень), про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше».
У постанові Верховного Суду від 13 лютого 2020 року у справі №320/3072/18 (провадження №61-5819св19) зазначено: «до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15). Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109,110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України). Строк позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними».
У постанові Верховного Суду від 26 січня 2023 року у справі №296/1550/20 (провадження №61-11105св21) зазначено: «початок перебігу позовної давності у справах про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати розірвання шлюбу в державних органах РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України), тобто з моменту виникнення спору між ними. […] У справі, що переглядається, відповідач просив застосувати позовну давність у три роки і в поданій суду першої інстанції заяві про застосування позовної давності вважав, що позивач повинна була дізнатися про порушення свого права ще в 2012 році, оскільки з цього часу вона не проживала у спірній квартирі (а. с. 50-56). Однак судами першої та апеляційної інстанцій встановлено те, що позивач дізналася про порушення свого права у 2019 році, коли відповідач звернувся до суду з позовом про визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням (справа №296/2899/19). Не користування колишнім подружжям майном, яке було набуто у шлюбі, після його розірвання не позбавляє його/її права власності на це майно. Якщо частка у спільному майні подружжя потребує утримання, збереження, догляду (зокрема, квартира), той з (колишнього) подружжя, який продовжує користуватися цим майном та утримувати його, має право вимагати від другого з колишнього подружжя відповідної матеріальної (грошової) компенсації понесених витрат».
Отже, вирішуючи питання перебігу позовної давності за вимогами про поділ спільного майна подружжя, суди мають враховувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.
Враховуючи вищевикладене, встановлені обставини у справі, колегія суддів виходить з наступного.
В рамках цивільної справи 203/911/21 судами першої та апеляційної інстанцій було встановлено факт того, що у період часу з 19.02.2013 року по 08.02.2021 року між сторонами склались усталені відносини, що притаманні подружжю, які вели спільне господарство, мали спільний побут.
При розгляді даної справи було встановлено те, що відповідач заперечує право позивача на відшкодування 50% від загальної суми платежів, здійснених ОСОБА_2  по кредитному договору №50212С2 від 26.11.2012 року укладеному з ПАТ “Державний експортно-імпортний банк України” у період з 19 лютого 2013 року по 08 лютого 2021 року, сплачених зі спільних коштів подружжя. 
Таким чином, позивач могла дізнатись про порушення свого права за захистом якого вона звернулась з даним позовом лише з 09.02.2021 року, тобто після припинення спільного проживання з відповідачем, як подружжя, а позов було подано через підсистему “Електронний суд” 02.02.2024 року, тобто в межах трирічного строку.
У зв`язку з вищевикладеним, колегія суддів, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, доходить висновку наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, рішення суду ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, що відповідно до положень статті 376 ЦПК України є підставою для задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду та задоволення позовних вимог, слід стягнути із  ОСОБА_2  на користь  ОСОБА_1  витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги у розмірі 3 028 грн.
       Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376, 382-383 ЦПК України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

       Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 — адвоката Трофімова Дмитра Юрійовича — задовольнити.
       Рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 17 вересня 2024 року — скасувати з ухваленням нового рішення.
Позов  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна — задовольнити в повному обсязі.
Стягнути з  ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_1 відшкодування 50% від загальної суми платежів, здійснених ОСОБА_2 по кредитному договору №50212С2 від 26.11.2012 року укладеному з ПАТ “Державний експортно-імпортний банк України” у період з 19 лютого 2013 року по 08 лютого 2021 року, сплачених зі спільних коштів подружжя у розмірі 15 763,22 грн.
Стягнути з  ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_1  судовий збір за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанції в сумі 3 028 грн. 
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

       Головуючий:                                                          В.С. Городнича

       Судді:                                                                 М.Ю. Петешенкова

                                                                                Т.П. Красвітна