КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД

Справа № 759/11127/23                                                                     Головуючий у суді І інстанції Єросова І.Ю.
Провадження № 22-ц/824/3271/2025                                                      Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
15 січня 2025 року                                                     м. Київ 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Голуб С.А.,
суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.,
за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на додаткове рішення Святошинського районного суду міста Києва від 17 липня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, про відібрання дитини без позбавлення батьківських прав та визначення місця проживання дитини та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини,
 
в с т а н о в и в:
 
У червні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, про відібрання дитини без позбавлення батьківських прав та визначення місця проживання дитини.
У липні 2023 року ОСОБА_1 подано до суду зустрічний позов до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини.
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 02 липня 2024 року у задоволенні позову  ОСОБА_2 відмовлено. 
Зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено.
Визначено місце проживання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір'ю - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
08 липня 2024 року представник  ОСОБА_1  - адвокат Отрощенко Ю.М. подала до суду заяву про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення судових витрат, в якій просила стягнути з ОСОБА_2  на користь ОСОБА_1 1 073,60 грн витрат на оплату судового збору та 37 500,00 грнвитрат на професійну правничу допомогу.
Додатковим рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 17 липня 2024 року заяву адвоката Отрощенко Ю.М. про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення судових витрат задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2  на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору у розмірі 1 073,60 грн.
Суд першої інстанції вважав доведеними судові витрати, пов`язані зі сплатою відповідачкою судового збору у розмірі 1 073,60 грн за пред`явлення зустрічного позову.
Разом з цим суд зазначив, що відповідачкою не надано доказів здійснення фактичної оплати витрат на правову допомогу (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківській документ, касові чеки), тому ці вимоги не підлягають задоволенню.
Не погоджуючись з указаним судовим рішенням в частині відмови у стягненні витрат на професійну правничу допомогу,  ОСОБА_1 через представника - адвоката Отрощенко Ю.М. звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неправильного застосування судом першої інстанціїнорм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з позивача на її користь витрати на правову допомогу у розмірі 37 500,00 грн.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що суд помилково відмовив їй у стягненні витрат на професійну правничу допомогу, мотивуючи це відсутністю доказів здійснення фактичної оплати таких витрат, оскільки витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердженняобсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України), що узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19, від 02 вересня 2020 року у справі № 329/766/18, від 01 вересня 2021 року у справі № 178/1522/18 та від 10 листопада 2021 року у справі № 329/766/18. 
В даному випадку для неї витрати на правову допомогу були фактичними і неминучими, оскільки саме ОСОБА_2 подав позов до суду, а ОСОБА_2 була змушена захищати своє право як матері на спільне проживання з дитиною.
Відзиви на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції від позивача та третьої особи не надійшли.
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідачки - адвокат Отрощенко Ю.М. підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити.
Інші учасники справи та/або їх представники в судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки до апеляційного суду не повідомили, тому колегія суддів дійшла висновку, що їх неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника відповідачки в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість додаткового рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.
За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.
Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).
Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).
Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 15 ЦПК України).
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:
1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України);
2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України);
3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).
За приписами частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України вбачається, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).
Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).
Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 (провадження № 61-22131св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18), від 15 червня 2021 року у справі № 159/5837/19 (провадження № 61-10459св20), від 01 вересня 2021 року у справі № 178/1522/18 (провадження № 61-3157св21).
Вказана судова практика щодо питання стягнення витрат на професійну правничу допомогу є сталою
В силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу у даній справі представник  ОСОБА_1  - адвокат Отрощенко Ю.М. надала: 
разом із поданою зустрічною позовною заявою - договір про надання правової допомоги № 44 від 30 грудня 2022 року (а.с. 122-125, т. 1); 
разом із поданою в ході розгляду справи заявою про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу - додаткову угоду № 1 від 30 травня 2023 року до договору про надання правової допомоги № 44 від 30 грудня 2022 року, розрахунок суми наданих адвокатських послуг від 25 березня 2024 року, який є додатком № 1 до вказаного договору, та акт приймання-передачі адвокатських послуг від 25 березня 2024 року до договору (а.с. 3-5, т. 2);
разом із поданою заявою про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення судових витрат - розрахунок суми наданих адвокатських послуг від 02 липня 2024 року, який є додатком № 2 до договору про надання правової допомоги № 44 від 30 грудня 2022 року, і акт приймання-передачі адвокатських послуг від 02 липня 2024 року до цього договору (а.с. 41-42, т. 2).
Суд першої інстанції наведеного не врахував, вирішуючи питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, не надав належну правову оцінку доказам, наданим представником відповідачки на підтвердження витрат на правничу допомогу, не врахував судову практику Верховного Суду зі вказаного процесуального питання та дійшов помилкового висновку про відмову в стягненні з ОСОБА_2  на користь ОСОБА_1  витрат на правову допомогу з підстав відсутності доказів оплати послуг адвоката.
У зустрічній позовній заяві представник ОСОБА_1 - адвокат Отрощенко Ю.М. навела попередній розрахунок суми судових витрат, які відповідачка очікує понести у зв`язку з розглядом справи, відповідно до якого витрати на професійну правничу допомогу орієнтовного складатимуть 20 800,00 грн, а також 26 березня 2024 року подала до суду заяву про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, надавши відповідні докази на підтвердження фактичного розміру таких судових витрат.
Відповідно до умов додаткової угоди № 1 від 30 травня 2023 року сторони домовились внести зміни до пункту 4.1. договору про надання правової допомоги № 44 від 30 грудня 2022 року та викласти його в наступній редакції:
«4.1. Послуги, що надаються Адвокатом, оплачуються Клієнтом у залежності від обсягу часу, що його витрачено Адвокатом на надання послуг за Договором. Конкретний перелік послуг та їх вартість, з урахуванням витраченого часу на надання правової допомоги, погоджуються Сторонами у Додатках до цього Договору.».
Також сторони домовились внести зміни до пункту 4.2. договору про надання правової допомоги № 44 від 30 грудня 2022 року та викласти його в наступній редакції:
«4.2. Послуги оплачуються Клієнтом після їх надання Адвокатом. Факт надання послуг підтверджується підписання Сторонами Актів приймання - передачі адвокатських послуг. Оплата послуг здійснюється протягом 30 календарних днів з моменту підписання відповідного Акту приймання - передачі адвокатських послуг. Клієнт може здійснювати оплату протягом даного строку або частинами. Адвокат залишає за собою право в односторонньому порядку надати весь обсяг або частину роботи безоплатно.»
У розрахунку суми наданих адвокатських послуг від 25 березня 2024 року, що є додатком № 1 до договору про надання правової допомоги № 44 від 30 грудня 2022 року, сторони визначили конкретний перелік послуг та їх вартість, з урахуванням витраченого часу на надання правової допомоги у цій справі в суді першої інстанції.
Згідно із актом приймання-передачі адвокатських послуг від 25 березня 2024 року до вищевказаного договору загальна вартість послуг, наданих адвокатом відповідачці у даній справі, з урахуванням витраченого часу та години роботи адвоката становить 26 500,00 грн.
Отже, відмовляючи в задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції безпідставно виходив з відсутності правових підстав для відшкодування позивачці витрат на правничу допомогу у розмірі 26 500,00 грнз огляду на відсутність в матеріалах справи доказів сплати нею таких коштів.
При цьому слід врахувати, що заява адвоката Отрощенко Ю.М. про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу разом з додатками була направлена засобами поштового зв`язку на адресу ОСОБА_2 , однак клопотань про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції заявлено не було.
Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.
Отже, зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд з огляду на принципи диспозитивності та змагальності не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Таким чином, не врахувавши зазначені вище обставини справи і не застосувавши при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу наведені норми матеріального права, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що сама по собі відсутність доказів оплати за надану правову допомогу може слугувати підставою для відмови у їх відшкодуванні.
Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За таких обставин колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги частково заслуговують на увагу, а висновок суду в частині відмови у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу, первісно заявлених представником відповідачки у заяві від 26 березня 2024 року,не відповідає матеріалам справи, зроблений з порушенням норм матеріального та процесуального права, а відтак ухвалене у справі додаткове рішення в оскаржуваній частині відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення по суті вимог відповідачки.
Водночас колегія суддів вважає, що немає визначених процесуальним законом підстав стягувати з ОСОБА_2  на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу саме в заявленій у заяві про ухвалення додаткового рішення сумі 37 500,00 грн, з огляду на наступне.
Так, процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.
Статтею 270 ЦПК України визначено вичерпний перелік підстав для ухвалення додаткового рішення, однією з яких є невирішення питання про судові витрати разом з ухваленням судового рішення у справі (пункт 3 частини першої вказаної статті).
За загальним правилом, у судовому рішенні повинні бути розглянуті усі заявлені вимоги, а також вирішено всі інші, в тому числі, процесуальні питання. Неповнота чи невизначеність висновків суду щодо заявлених у справі вимог, а також окремих процесуальних питань, зокрема, розподілу судових витрат, є правовою підставою для ухвалення додаткового судового рішення.
Таким чином, у випадку, якщо суд при ухваленні судового рішення по суті спору з певних причин не вирішив питання про судові витрати, або відкладення вирішення цього питання було ініційовано стороною у справі, таке питання підлягає вирішенню шляхом ухвалення судом додаткового судового рішення в порядку статті 270 ЦПК України.
Вказаний висновок викладено у постанові (додатковій) Верховного Суду від 18 жовтня 2023 року у справі № 447/3950/21.
Заява про ухвалення додаткового рішення є заявою з процесуальних питань.
Тому подання учасником справи заяви про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на правничу допомогу потрібно здійснювати із дотриманням вимог ЦПК України, встановлених для подання клопотань (заяв) з процесуальних питань.
Заяви, клопотання і заперечення подаються та розглядаються в порядку, встановленому цим Кодексом. У випадках, коли цим Кодексом такий порядок не встановлено, - він встановлюється судом (частина третя статті 182 ЦПК України).
Загальні вимоги до форми та змісту письмової заяви, клопотання, заперечення з процесуальних питань визначені у статті 183 ЦПК України.
Будь-яка письмова заява, клопотання, заперечення повинні містити перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви (клопотання, заперечення) (пункт 6 частини першої статті 183 ЦПК України).
За правилами частини другої статті 183 ЦПК України до заяви, скарги, клопотання чи заперечення, які подаються на стадії виконання судового рішення, в тому числі в процесі здійснення судового контролю за виконанням судових рішень, додаються докази їх надіслання (надання) іншим учасникам справи (провадження).
Згідно з частиною четвертою статті 183 ЦПК України суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду.
Подібні за змістом висновки викладено у постановах Верховного Суду від 17 травня 2023 року у справі № 463/12950/21 (провадження № 61-403 св 23) та від 17 квітня 2024 року у справі № 523/15909/18 (провадження № 61-14593 св 23).
Представник відповідачки - адвокат Отрощенко Ю.М. 08 липня 2024 року звернулася до суду першої інстанції із заявою про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 37 500,00 грн, надавши відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України нові докази на підтвердження їх розміру, а саме: розрахунок суми наданих адвокатських послуг від 02 липня 2024 року, що є додатком № 2 до договору про надання правової допомоги № 44 від 30 грудня 2022 року, та акт приймання-передачі адвокатських послуг від 02 липня 2024 року до вказаного договору.
Проте представником відповідачки не додано доказів направлення (надання) іншим учасникам справи, зокрема,позивачу копії заяви про ухвалення додаткового рішення і районним судом учасникам справи така заява з додатками також не надсилалася.
Верховний Суд у постанові від 21 вересня 2022 року у справі № 725/1301/21 (провадження № 61-20691 св 21) зазначив, що, встановивши порушення позивачем установленого процесуальним законом порядку пред`явлення до відшкодування витрат на правничу допомогу, а саме ненаправлення позивачем на адреси інших учасників справи (відповідачів) документів, які підтверджують понесені витрати на правничу допомогу, що позбавило відповідачів можливості подати до суду клопотання про неспівмірність розміру таких витрат відповідно до частини шостої статті 137 ЦПК України, суд обґрунтовано повернув без розгляду клопотання позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.
Аналогічна практика вирішення заяв про ухвалення додаткового рішення, до яких заявники не додали доказів надіслання (ненадання) іншим учасникам такої заяви з доданими до неї додатками, сформована Верховним Судом і в ухвалах від 25 лютого 2021 року у справі № 906/977/19, від 06 квітня 2022 року у справі № 759/13013/14-ц (провадження № 61-14029 св 21), від 16 січня 2023 року у справі № 640/23065/14 (провадження № 61-1456 ск 21), від 02 лютого 2023 року у справі № 466/1403/20 (провадження № 61-10035 св 22), від 27 березня 2023 року у справі № 756/820/20 (провадження № 61-8952 св 22) на стадії касаційного розгляду справи.
Також вказаний висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 12 квітня 2023 року у справі № 626/133/21 (провадження № 61-11044 св 22), від 28 червня 2023 року у справі № 132/892/16-ц (провадження № 61-9297 св 22), від 31 січня 2024 року у справі № 750/14000/21 (провадження № 61-10397 св 23).
Отже, суд першої інстанції, ухвалюючи додаткове рішення в оскаржуваній частині, не звернув уваги, що до заяви представника ОСОБА_1  - адвоката Отрощенко Ю.М. про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення витрат у розмірі, що перевищує заявлену суму цих витрат в заяві про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу від 26 березня 2024 року, підлягали застосуванню правила частини четвертої статті 183 ЦПК України.
Згідно із вимогами частини першої статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених цим Кодексом.
Враховуючи вищевикладене, додаткове рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із залишенням заяви про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі, що перевищує заявлену суму цих витрат в заяві про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу від 26 березня 2024 року без розгляду з підстав, передбачених частиною четвертою статті 183 ЦПК Українита частиною першою статті 377 ЦПК України.
За змістом підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України у постанові суду апеляційної інстанції має бути зазначено про розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України.
Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ України у пункті 22 постанови № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» у разі оскарження рішення суду лише в частині відшкодування чи розподілу судових витрат, що не пов`язано з позовними вимогами і не стосується суті спору, сторона не повинна оплачувати за таку скаргу судовий збір.
З огляду на те, що додаткове рішення суду стосується виключно розподілу судових витрат, що не пов`язано з позовними вимогами і не стосується предмету спору по суті, судові витрати у вигляді судового збору за перегляд справи в суді апеляційної інстанції згідно із частиною шостою статті 141 ЦПК України слід віднести в рахунок держави.
Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Додаткове рішення Святошинського районного суду міста Києва від 17 липня 2024 року в частині відмови у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції у розмірі 26 500,00 грн.
В іншій частині заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогузалишити без розгляду.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 16 січня 2025 року.
 
Головуючий                                                                         С.А. Голуб

Судді:                                                                                   Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній