ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 лютого 2025 року
м. Київ
 
справа № 761/9851/23
провадження № 61-7858св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,                Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «ВКФ Фарби України»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Мамаєв Дмитро Юрійович, на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19 вересня 2023 року у складі судді Осаулової А. А. та постанову Київського апеляційного суду від 18 квітня 2024 року у складі колегії суддів: Мережко М. В., Поліщук Н. В., Соколової В. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
 
У березні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до товариства 
з обмеженою відповідальністю «ВКФ Фарби України»(далі - ТОВ «ВКФ Фарби України») про стягнення пені.
Позовну заяву мотивовано тим, що 10 вересня 2015 року сторони уклали договір купівлі-продажу майнових прав, відповідно до умов якого позивачу передаються майнові права на об`єкт нерухомості - квартиру 
АДРЕСА_1 . У договорі сторони узгодили запланований термін будівництва та введення в експлуатацію об`єкта капітального будівництва - 
4 квартал 2016 року (пункт 2. 4).
За додатковою угодою від 10 березня 2016 року об`єктом нерухомості є квартира 
АДРЕСА_2 . Орієнтовна вартість майнових прав, яку повністю було сплачено позивачем, склала 935 220,00 грн. 
Посилалася на те, що відповідач порушив умови вищезазначеного договору, 
не завершив будівництво та не ввів будинок в експлуатацію у передбачений договором строк.
Позивачка зазначала, що за умовами укладеного між сторонами договору, у разі не введення в експлуатацію секції в запланований термін продавець перераховує покупцю щомісячно 5 % неустойки від фактично сплаченої суми на протязі 60 днів від запланованої дати введення в експлуатацію, якщо строк порушено більш ніж на 30 днів, що стало підставою для нарахування пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про прав споживачів» в розмірі 5 % вартості робіт за кожен день прострочення, а саме за період з 01 січня 2017 року до 13 березня 2023 року у розмірі 1 058 201,43 грн, яку позивачка просила стягнути з відповідача.
 
Короткий зміст оскаржуваних судових рішень
 
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 19 вересня 2023 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 18 квітня 
2024 року,позов  ОСОБА_1  залишено без задоволення.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що договір купівлі-продажу майнових прав не містить умову про чітко визначений термін введення в експлуатацію спірного об`єкта нерухомості, сторони лише узгодили запланований термін закінчення будівництва, а тому відсутні підстави вважати, що відповідач порушив умови укладеного між сторонами договору щодо строку його виконання. Зазначений факт виключає можливість застосувати до відповідача цивільно-правову відповідальність у вигляді стягнення неустойки (штрафу).
Умовами підписаного договору від 10 вересня 2015 року передбачено, що у разі не введення в експлуатацію секції в заплановий термін, зазначений у пункті 2. 4 цього договору, продавець перераховує на користь покупця щомісячно 5 % неустойки від фактично сплаченої суми покупцем на користь продавця на протязі 60 днів від запланованої дати введення в експлуатації, якщо строк порушено більш ніж на 30 календарних днів. Тобто позивач мав право на стягнення пені лише за період з січня до лютого 2017 року включно, однак із позовом позивач звернулася лише у березні 2023 року, поза межами річного строку позовної давності, про застосування якого заявив відповідач.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справи
 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Мамаєв Д. Ю., просить скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Києва 
від 19 вересня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 квітня 
2024 року та прийняти нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Підставами касаційного оскарження заявник зазначає застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного 
у постановах Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 755/3509/18 , від 16 лютого 2022 року у справі № 524/8390/20, від 28 квітня 2021 року у справі № 752/15913/19, від 21 березня 2018 року у справі № 761/24881/16, від 07 жовтня 2020 року у справі № 755/3509/18.
 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що з боку відповідача було порушено умови укладеного між сторонами договору, а саме через незакінчене будівництво житлового будинку у передбачений цим договором строк своєю бездіяльністю відповідач фактично позбавляє позивача можливості реалізувати належне їй майнове право на оформлення та набуття права власності на квартиру, на яку було придбано майнові права, а тому є всі підстави для стягнення з нього пені за невиконання умов договору.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 17 червня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі.
 
Відзив на касаційну скаргу від відповідача до суду не надходив.
 
Встановлені судами фактичні обставини справи
 
10 вересня 2015 між ТОВ «ВКФ Фарби Україна» (продавець) 
та ОСОБА_1 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу майнових прав, відповідно до якого продавець продає, а покупець купує майнові права 
на об`єкт нерухомості у порядку та на умовах, передбачених цим договором, 
та у відповідності до норм ЦК України, що визначається загальні положення 
про купівлю-продаж майнових прав. 
 
За договором купівлі-продажу, об`єкт нерухомості, майнові права на який передаються, є об`єкт нерухомості, розташований в об`єкті капітального будівництва за будівельною адресою: 
АДРЕСА_3 , з наступними характеристиками: квартиру АДРЕСА_4 , загальною площею 37,9 кв.м., житловою - 18,45 кв.м.
Відповідно до пункту 2.4. договору сторони погодили запланований термін будівництва та введення в експлуатацію об`єкта будівництва - 4 квартал 
2016 року.
 
Пунктом 6.9 договору передбачено, що у разі не введення в експлуатацію секції в заплановий термін, зазначений у пункті 2. 4 цього договору, продавець перераховує на користь покупця щомісячно 5 % неустойки від фактично сплаченої суми покупцем на користь продавця на протязі 60 днів від запланованої дати введення в експлуатації, якщо строк порушено більш ніж на 30 календарних днів.
 
За додатковою угодою від 10 березня 2016 року до договору  від 10 вересня 
2015 року внесено зміни в характеристику об`єкта нерухомості, майнові права 
на який передається, який розташований за будівельною адресою: 
АДРЕСА_5 , 8 поверх, загальною площею 64, 41 кв. м. 
 
Орієнтовна вартість майнових прав склала 935 220,00 грн, яку позивачка сплатила у повному обсязі.
 
Судами установлено, що на час подання позивачкою позову будинок не введено в експлуатацію.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги 
та матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.
 
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України року кожна особа має право 
в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
 
У частині першій статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право 
на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання 
або оспорювання.
 
Згідно з частиною першою статті 626 ЦК договором є домовленість двох 
або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
 
Частина першої статті 638 ЦК України зазначає, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
 
Положення частини першої статті 509 ЦК України визначають, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити 
на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
 
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
 
Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (частина перша статті 530 ЦК України).
 
Стаття 611 ЦК України передбачає правові наслідки порушення зобов`язання, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.
 
Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина перша статті 549 ЦК України).
 
Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (абзац перший частини другої статті 551 ЦК України).
 
Звертаючись до суду із позовом позивачка посилалася на порушення позивачем строку введення будинку в експлуатацію, яке було заплановано на 4 квартал 
2016 року, а тому вважала, що вона має право на стягнення з відповідача пені на підставі пункту 6.9 договору, частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

 
 
Щодо вимог про стягнення пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів»
 
Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.
 
Верховний Суд зауважує, що приписи статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлюють права споживача у разі порушення умов договору про виконання робіт (надання послуг).
 
Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.
 
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги. Поряд з цим, продавець - це суб`єкт господарювання, який згідно з договором реалізує споживачеві товари або пропонує їх до реалізації (пункт 18 частини першої статті 1 зазначеного закону).
 
Згідно з пунктом 17 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.
 
Робота - це діяльність виконавця, результатом якої є виготовлення товару або зміна його властивостей за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 21 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів»).
 
У зобов`язаннях по виконанню робіт на одного з контрагентів покладається обов`язок виконати роботу, яка б завершувалась досягненням певного матеріального результату, а у зобов`язаннях про надання послуг діяльність контрагента спрямована на вчинення юридичних і фактичних дій, які безпосередньо не породжують матеріальних наслідків або зовсім не повинні завершуватися матеріальними наслідками, тобто споживання послуги має місце в процесі її надання, на відміну від роботи, споживання результатів якої зазвичай не збігається з часом її виконання.
 
Відповідно до частини першої статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
 
Відповідно до статті 837 ЦК України, за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.
 
Згідно з частиною першою статті 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності.
 
За змістом пункту 2.1. договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру 
від 10 вересня 2015 року відповідач продає, а позивач купує майнові права на об`єкт нерухомості у порядку та на умовах, передбачених цим договором, та у відповідності до норм ЦК України, що визначають загальні положення про купівлю-продаж. Статтею 3 договору передбачено порядок передачі визначеного у договорі купівлі-продажу майна.
 
Зазначене цілком відповідає характерним ознакам договору купівлі-продажу. Отже спірний договір купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 10 вересня 2015 рокуне є договором підряду чи договором про надання послуг.
 
Сторони погодилися з такими умовами договору, заперечень щодо їх формулювань не висловлювали, в судовому порядку, у тому числі в межах справи, що переглядається у касаційному порядку, не заявляли про недійсність умов зазначеного вище договору купівлі-продажу.
 
Отже, відсутні правові підстави для стягнення з продавця за договором купівлі-продажу майнових прав пені, передбаченої частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», з огляду на те, що така пеня підлягає нарахуванню у разі порушення умов договору про виконання робіт (надання послуг) виконавцями робіт і надавачами послуг, а не продавцями товарів.
 
Таким чином, зміст договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру дозволяє дійти висновку про те, що між сторонами не виникло правовідносин з надання послуг або виконання робіт, предметом договору були майнові права на квартиру. 
 
Враховуючи те, що за договором купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 10 вересня 2015 року відповідач не брав на себе зобов`язань виконати певні будівельні роботи чи надати певні послуги позивачу, суди попередніх інстанцій дійшли загалом правильного висновку про відсутність правових підстав для стягнення з ТОВ «ВКФ Фарби України», яке виступає продавцем майнових прав у спірних правовідносинах, до відповідальності, передбаченої частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за порушення умов договору про виконання робіт (надання послуг). 
 
Такі висновки відповідають правовим висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 04 червня 2020 року у справі № 369/10606/17 та від 15 червня 2022 року у справі № 711/1032/21, з якими Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду погодився у постанові від 25 березня 
2024 року у справі № 759/9026/21 та не знайшов підстав для відступу від них.
 
При цьому Способи захисту прав покупця за споживчим договором купівлі-продажу передбачені статтями 8, 9 Закону України «Про захист прав споживачів».
 
Щодо вимог про стягнення пені на підставі пункту 6.9. укладеного між сторонами договору
 
Пунктом 6.9. договору передбачено, що у разі не введення в експлуатацію секції в запланований термін, зазначений у пункті 2. 4 цього договору, продавець перераховує на користь покупця щомісячно 5 % неустойки від фактично сплаченої суми покупцем на користь продавця на протязі 60 днів від запланованої дати введення в експлуатації, якщо строк порушено більш ніж на 30 календарних днів.
 
Таким чином, позивачка мала право на стягнення пені на підставі пункту 
6. 9. договору за період з січня до лютого 2017 року включно.
 
Стаття 256 ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
 
Позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред`явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду.
До вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України). Тому стягнути неустойку (зокрема і пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише у межах спеціальної позовної давності, про застосування якої просить боржник.
 
Згідно зі статтею 267 ЦК України сплив позовної давності є підставою для відмови в позові.
 
Оскільки ОСОБА_1 мала право на стягнення пені з січня до березня 2017 року, але позов до суду був поданий лише в березні 2023 року, то суди дійшли правильного висновку про відмову у позові про стягнення пені на підставі пункту 6.9 договору у зв`язку зі спливом річного строку позовної давності, про застосування якого заявив відповідач. 
 
Щодо доводів касаційної скарги про встановлення сторонами строку прийняття об`єкта будівництва до експлуатації
 
Колегія суддів погоджується із доводами касаційної скарги в цій частині з огляду на таке.
 
Згідно зі статтею 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.
 
Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, 
яка має юридичне значення.
 
Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.
 
Стаття 252 ЦК України дає визначення строку та терміну, а саме строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами; термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.
 
Суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшли висновку, що у спірних договорах термін прийняття об`єкта будівництва до експлуатації конкретною датою не визначено, а вказана орієнтовна дата.
 
При цьому суди першої та апеляційної інстанцій посилалися на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 22 липня 2020 року в справі 
№ 369/6303/19 (провадження № 61-6531св20), відповідно до яких встановлення орієнтовного строку вказує на невизначеність такої істотної умови як строк прийняття об`єкта будівництва до експлуатації.
 
Однак, колегія суддів звертає увагу на те, що висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 22 липня 2020 року в справі № 369/6303/19, на які посилалися суди, не є релевантними до спірних відносин, оскільки викладені за інших фактичних обставин справи. Зокрема у наведеній судами справі було встановлено, що сторони договору купівлі-продажу майнових прав погодили орієнтовний строк прийняття об`єкта будівництва до експлуатації. Тоді як в цій справі, яка переглядається, сторони чітко визначили строк виконання зобов`язання - 4 квартал 2016 року.
 
При цьому слід розуміти різницю між «планованим» та «орієнтовним» строком. 
 
Указані поняття не є тотожними.
 
У даному випадку строк прийняття будинку в експлуатацію був запланований, а тому мав настати не пізніше кінця 4 кварталу 2016 року, тоді як орієнтована дата може змінитися у силу різних обставин, тому й указує на невизначеність умов такого правочину.
 
Подібні висновки щодо строку прийняття об`єкта будівництва до експлуатації викладені у постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року в справі 
№ 757/25889/21 (провадження № 61-7132св24).
 
У зв`язку з чим висновки суду першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, що строк прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію у спірному договорів конкретно не визначений, є недостатньо обґрунтованими.
 
Верховний Суд звертає увагу на помилковість висновків судів першої та апеляційної інстанцій, однак вважає, що такі висновки не призвели до неправильного вирішення цієї справи з огляду на мотиви, наведені вище.
 
Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлення обставин справи, до переоцінки доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.
 
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд 
у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду.
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Мамаєв Дмитро Юрійович, залишити без задоволення.
 
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19 вересня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 квітня 2024 року залишити 
без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                           Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                            О. В. Білоконь
 
О. М. Осіян
 
Н. Ю. Сакара
 
В. В. Шипович