Справа № 148/2345/24
Провадження № 22-ц/801/666/2025
Категорія: 62
Головуючий у суді 1-ї інстанції Дамчук О. О.
Доповідач:Сопрун В. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2025 року	Справа № 148/2345/24	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд в складі:
головуючого Сопруна В.В.,
       суддів Матківської М.В., Стадника І.М., 
               за участю секретаря судового засідання Пантелеймонової А.І., 
               за участю сторін: представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Басараб О.Д.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Вінниці цивільну справу №148/2345/24 запозовом ОСОБА_1 до Ладижинської міської ради Вінницької області, за участю третьої особи приватного нотаріуса Гайсинського районного нотаріального округу Леби Марини Леонідівни про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, 
за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – адвоката Басараб Олени Дмитрівни на рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 06 січня 2025 року,яке ухвалив суддя Дамчук О.О. в Тульчинському районному суді Вінницької області, повний текст складено 08 січня 2025 року,
в с т а н о в и в:

У жовтні 2024 року ОСОБА_1  звернулася в суд з позовом до Ладижинської міської ради Вінницької області, за участю третьої особи приватного нотаріуса Гайсинського районного нотаріального округу Леби М.Л. про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, мотивуючи позовні вимоги тим, що  ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її баба, ОСОБА_2 . Після смерті якої залишилася спадщина у вигляді земельної ділянки для обслуговування житлового будинку 0,25 га, особистого підсобного господарства 0,60 га. 
За життя спадкодавець ОСОБА_2 склала договір дарування № 1-1845 від 13 травня 1995 року, згідно якого вона подарувала матері позивача, ОСОБА_3 житловий будинок з господарськими будівлями, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Позивач звернулася до нотаріуса з приводу прийняття спадщини, проте у нотаріальній конторі повідомили, що строк для прийняття спадщини пропущений, запропоновано звернутися до суду для вирішення питання щодо визначення додаткового строку на прийняття спадщини. Своєчасно звернутися з заявою про прийняття спадщини позивач не змогла, оскільки перебувала за межами України, проживала та працювала у Франції, мала напружений та тривалий робочий час, тому не мала фізичної можливості приїхати в Україну і подати заяву про прийняття спадщини. 
У 2019 році поширювалася пандемія «короновірус». З 12 березня 2020 року на всій території України було встановлено карантин, та діяли карантинні обмеження. З 24 лютого 2022 року на території України введено військовий стан. Напружений робочий графік та всі ці обставини не давали позивачу можливості приїхати на Батьківщину. 
Таким чином, просила визначити додатковий строк для подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті баби ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 06 січня 2025 року в задоволені позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що зазначені позивачкою обставини для надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини (проживання позивачки у Франції, запровадження карантинних заходів, військовий стан в Україні) не є об`єктивними, непереборними, істотними труднощами, які перешкоджали їй у встановлений законом строк звернутися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини у порядку, визначеному статтею 1270 ЦК України.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 – адвокат Басараб О.Д. подала апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним у зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Просила скасувати рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 06 січня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. 
На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на ті ж обставини, що і у позовній заяві. Зокрема, зазначила, що ОСОБА_1 не мала можливості приїхати в Україну щоб подати заяву про прийняття спадщини після смерті баби.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши осіб, які з`явилися в судове засідання, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням 7 сесії 22 скликання, Заозерненської сільської ради від 30 квітня 1996 року, ОСОБА_2 , АДРЕСА_1 , передано безкоштовно у приватну власність земельну ділянку для обслуговування житлового будинку 0,25 га, особистого підсобного господарства 0,60 га.

Згідно з договору дарування від 13 травня 1995 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1-1845,  ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_3 житловий будинок з господарськими будівлями в АДРЕСА_2 .

З домової книги для прописки (реєстрації) громадян, які проживають у буд. АДРЕСА_2 вбачається, що ОСОБА_2 зареєстрована за вищезазначеною адресою 04 серпня 2004 року, а ОСОБА_3 вписана, але штамп про реєстрацію відсутній.

Згідно з свідоцтва про смерть, Серія НОМЕР_1 виданим Виконавчим комітетом Заозерненської Сільської ради Тульчинського району Вінницької області від 15 серпня 2017 року, ОСОБА_2 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідний актовий запис №14.

Відповідно до свідоцтва про народження НОМЕР_2 від 04 жовтня 1966 року, ОСОБА_4 народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьками зазначено ОСОБА_5 та ОСОБА_2 .

Згідно з свідоцтва про укладення шлюбу НОМЕР_3 від 14 травня 1972 року, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 уклали шлюб 14 травня 1972 року, після укладення шлюбу присвоєно прізвище ОСОБА_3 .

Згідно з свідоцтва про смерть, Серія НОМЕР_4 виданим Ладижинським відділом реєстрації актів громадянського стану Вінницької області 26 грудня 2003  року, ОСОБА_3 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідний актовий запис № 279.

Відповідно до свідоцтва про народження Серія НОМЕР_5 від 08 березня 1973 року, ОСОБА_1 , народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 , батьками зазначено  ОСОБА_6 та ОСОБА_3 .

З свідоцтва про смерть, Серія НОМЕР_6 від 18 липня 2012 року вбачається, що ОСОБА_6 , помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , відповідний актовий запис №139.

Згідно з паспорту громадянина України Серії НОМЕР_7 виданого Ладижинським МВ УМВС України у Вінницькій області 14 серпня 2006 року, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , уродженка с. Василівка Тульчинського району Вінницької області, зареєстрована по АДРЕСА_3 з 10 жовтня 1995 року.

Відповідно до паспорту громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_8 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 отримала паспорт для виїзду за кордон 24 червня 2016 року, дата закінчення строку дії паспорту 24 червня 2026 року. 

Згідно з листа Приватного нотаріуса Гайсинського районного нотаріального округу Леба Марини Леонідівни від 17 вересня 2024 року за № 120/0116, приватний нотаріус надав роз`яснення ОСОБА_1 , зареєстрованої по АДРЕСА_3 на звернення щодо відкриття спадкової справи після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , про те, що остання пропустила термін, що встановлений для прийняття спадщини (шість місяців з моменту смерті спадкодавця). Для подовження терміну для прийняття спадщини рекомендовано звернутися до суду.

Згідно листа Приватного нотаріуса Гайсинського районного нотаріального округу Леби М.Л. від 28 жовтня 2024 року за № 155/0116, приватний нотаріус повідомив, що спадкової справи після смерті ОСОБА_2 , що померла ІНФОРМАЦІЯ_1 не заводив.

За результатами пошуку в Спадковому реєстрі сформовано витяг № 78910140 від 28 жовтня 2024 року, в якому інформація про заведену спадкову справу після смерті ОСОБА_2 відсутня.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною третьою статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Частиною першою статті 1222 ЦК України визначено, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народженні живими після відкриття спадщини.

Відповідно до статей 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), яке може здійснюватися за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно зі статтями 1220-1221, 1223 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.
Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою, і саме з нього виникає право на спадкування, а місцем відкриття - є останнє місце проживання спадкодавця.
Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходження основної частини рухомого майна.
Саме спадкування може відбуватися за заповітом або за законом.

В обох випадках спадкоємцями можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини, і, крім того, юридичні особи та інші учасники цивільних відносин.

Відповідно до статей 1268-1270 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
При цьому прийняття спадщини з умовою чи із застереженням не допускається.
Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має особисто подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу за місцем відкриття спадщини. У разі відсутності такої згоди, за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини (стаття 1272 ЦК України).

Відповідно до статей 1273-1275 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 названого Кодексу, подавши нотаріусу за місцем відкриття спадщини відповідну заяву.
Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною, проте вона може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття.

Відповідно до статей 1296-1298 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину, яке видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців.
Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.
Виходячи з вище викладеного можливо зробити висновок, що прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом є правом спадкоємця й залежить виключно від його власного волі. Вчинення або не вчинення спадкоємцем дій, з якими законодавець пов`язує прийняття спадщини, має визначальне значення для висновку про дотримання тим процедури входження у спадкування і, кінцево, дає відповідь на питання про прийняття спадщини.
Так, для прийняття спадщини спадкоємцем, який на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, необхідно особисто подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.
Це є обов`язковим для обох названих видів спадкування.
Виникнення у нього права на спадкування за законом, залежить виключно від дій спадкоємців попередньої черги та, лише у разі відмови тих від спадщини, неприйняття ними спадщини або позбавлення права на спадщину, робить названу особу учасником спадкових правовідносин, які, як правило, базуються на родинних стосункам спадкодавця і спадкоємця.
При цьому, такі дії теж повинні бути вчинені у встановлений законом для прийняття спадщини строк.
Пропуск такого строку позбавляє спадкодавця можливості прийняти спадщину через нотаріальну контору і потребує пред`явлення ним позову про визначення додаткового строку, достатнього для подання заяви про прийняття спадщини.
Згідно буквального її сприйняття, для придбання спадщини необхідно щоб спадкоємець її прийняв.
Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.
Спадкоємець прийняв спадщину, якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.
Спадкоємець за законом або за заповітом має право відмовитися від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вважається, що відмовився від спадщини той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчить про прийняття спадщини.
Отже, прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом є правом спадкоємця й залежить виключно від його власного волевиявлення.

Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подачі заяви в нотаріальну контору виражає свою незгоду прийняти спадщину.

Як встановлено судом, що позивач у встановлений законом строк не зверталася до нотаріуса з відповідною заявою про прийняття спадкового майна. Позивач, у встановлений законом строк повинна була подати до нотаріальної контори заяву про таке бажання, проте вона цього не зробила, пославшись на те, що проживає тривалий час в іншій країні, а також у зв`язку з пандемією «короновірус» та військовими діями, що відбуваються на території України.

Статтею 1272 ЦК України встановлено, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про смерть спадкодавця, то правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні.

Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 26 вересня 2012 року у справі № 6-85цс12 та від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1486цс15.

Отже, судом можуть бути визнані поважними причинами тільки ті, які свідчать, що у спадкоємця були реальні перешкоди для подання такої заяви.

Як вбачається з матеріалів справи, що позивач на момент смерті баби ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживала на території Франції і з дня відкриття спадщини до закінчення встановленого законом шестимісячного строку для подання заяви про прийняття спадщини на території України не зверталася, як і не подавала відповідної заяви до дипломатичних представництвах та консульських установах України в Франції, як це передбачено Положенням про порядок вчинення нотаріальних дій в дипломатичних представництвах та консульських установах України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Міністерства закордонних справ України від 27 грудня 2004 року № 142/5/310. Такі висновки також викладені Верховним Судом у постанові від 11 лютого 2019 року у справі № 460/2967/15-ц.

Виходячи із сталої судової практики, проживання за кордоном не свідчить про наявність об`єктивних, непереборних перешкод для звернення із заявою через досить тривалий проміжок часу про прийняття спадщини (в даному випадку сім років). До таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 15 лютого 2021 року у справі № 569/12599/18.

Отже, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивачем не надано будь-яких доказів щодо вчинення нею дій, які б свідчили про її волевиявлення про прийняття спадщини після смерті баби, як на території Франції, так і на території України у встановлений законом шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини. При цьому факт перебування позивача в Франції сам по собі не свідчить про наявність об`єктивних, непереборних перешкод для звернення із заявою про прийняття спадщини.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду від 26 червня 2024 року у справі № 686/5757/23, провадження № 14-50цс24 у пунктах 150-153 здійснила тлумачення приписів частини першої статті 1269, частини першої статті 1270, частини третьої статті 1272 ЦК України, та сформулювала такі висновки щодо застосування зазначених норм права, а саме те, що необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, що випливає з принципу свободи заповіту, проте така необізнаність повинна ототожнюватися з незнанням спадкоємцем про його право на спадкування загалом; в такому випадку особа з незалежних від неї причин не вчиняє юридично значущих дій, які пов`язані з набуттям нею певних прав, що випливають із спадкування. Обставини усвідомлення особою того, що вона має право на спадкування за законом, наприклад, на підставі своєї спорідненості із спадкодавцем у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, закликаних до спадкування, та невчинення нею жодних активних дій з прийняття спадщини та щодо встановлення спадкової маси не можуть обґрунтовувати поважність причин пропуску нею строку для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом, про існування якого особа не знала. Після закінчення строку, передбаченого ЦК України для подання заяви про прийняття спадщини, право спадкоємця на прийняття/відмову від прийняття спадщини є реалізованим, а його результат не підлягає зміні у зв`язку з обставинами, які залежали від самого спадкоємця, до яких, зокрема, входить пасивна поведінка спадкоємця, який усвідомлює чи повинен усвідомлювати (на підставі своєї спорідненості із спадкодавцем та відсутністю спадкоємців попередньої черги, закликаних до спадкування) наявність у нього права на спадкування.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що у період карантинних обмежень, військового стану, нотаріальні контори в Україні не припиняли повністю свою роботу, а лише працювали у обмеженому режимі та дистанційно, і приймали пошту. При цьому, також апеляційний суд враховує те, що баба ОСОБА_2 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто задовго до введення карантинних обмежень та військового стану в Україні.

В контексті зазначеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.).

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстави для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, відсутні. Враховуючи викладене, оскаржуване рішення слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, 

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Басараб Олени Дмитрівни залишити без задоволення.
Рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 06 січня 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 05 березня 2025 року.

Головуючий                                  Сопрун В.В.

Судді                                          Матківська М.В.
       
                                                               Стадник І.М.