ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2025 року 
м. Київ
справа №640/1504/20
провадження № К/990/11691/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого - Смоковича М. І.,
суддів: Мацедонської В. Е., Уханенка С. А.
розглянув у порядку письмового провадження в касаційній інстанції справу
за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку, провадження в якій відкрито
за касаційною скаргою Офісу Генерального прокурора на рішення Київського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2023 року, ухваленого у складі головуючого судді Лисенко В. І., та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 лютого 2024 року, прийнятої у складі колегії суддів: головуючого - Карпушової О. В., суддів: Губської Л. В., Епель О. В.
І. Суть спору
1. У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Офісу Генерального прокурора, в якому просив:
1.1. визнати протиправним та скасувати рішення кадрової комісії № 2 «Про неуспішне проходження прокурором атестації» від 12 грудня 2019 року № 24 та наказу Генерального прокурора  від 21 грудня 2019 року № 2126ц про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника управління організаційного забезпечення діяльності (Секретаріат) Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів Департаменту кадрової роботи та державної служби Генеральної прокуратури України та органів прокуратури; 
1.2. визнати протиправною бездіяльність Генерального прокурора щодо невключення управління організаційного забезпечення діяльності (Секретаріат) Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів до структури Офісу Генерального прокурора, затвердженої наказом Генерального прокурора від 21 грудня 2019 року № 99-шц та штатного розпису Офісу генерального прокурора, затвердженого наказом Генерального прокурора від 21 грудня 2019 року № 100-шц; 
1.3. зобов`язати Генерального прокурора внести зміни до наказу Генерального прокурора «Про затвердження структури Офісу Генерального прокурора» від 21 грудня 2019 року № 99-шц, включивши до структури Офісу Генерального прокурора управління організаційного забезпечення діяльності (Секретаріат) Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів; 
1.4. поновити ОСОБА_1 на посаді начальника управління організаційного забезпечення діяльності (Секретаріату) Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів Департаменту кадрової роботи та державної служби Офісу Генерального прокурора та в органах прокуратури; 
1.5. стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24 грудня 2019 року.
2. На обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що з 2005 року він працював в органах прокуратури, а починаючи з 08 червня 2017 року, обіймав посаду начальника управління організаційного забезпечення діяльності (Секретаріату) Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів Департаменту кадрової роботи та державної служби Офісу Генерального прокурора.
Однак, наказом Генерального прокурора від 21 грудня 2019 року № 2126ц позивача звільнено із займаної посади у зв`язку з реорганізацією органу, на підставі пункту 9 статті частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру».
Вважаючи, що звільнення відбулося без законних на те підстав, ОСОБА_1 звернувся до суду з вимогою про поновлення його на посаді.
ІІ. Установлені судами фактичні обставини справи
3. Наказом Генерального прокурора України від 08 червня 2017 року № 676-ц ОСОБА_1 призначено на посаду начальника управління opгaнiзaцiйнoгo забезпечення діяльності (Секретаріату) Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів Департаменту кадрової роботи та державної служби Генеральної Прокуратури України.
4. 12 грудня 2019 року Друга кадрова комісія прийняла рішення № 24 про неуспішне проходження позивачем атестації.
5. На підставі вказаного рішення кадрової комісії № 2 Генеральний прокурор видав наказ від 21 грудня 2019 року № 2126ц, яким звільнив позивача з посади начальника управління організаційного забезпечення діяльності (Секретаріату) Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів Департаменту кадрової роботи та державної служби Генеральної прокуратури України та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 24 грудня 2019 року.
ІІІ. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їхнього ухвалення
6. Справа розглядалась судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій.
Постановою Верховного Суду від 11 серпня 2022 року рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 лютого 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 07 червня 2021 року в частині підстав скасування наказу про звільнення позивача змінено, виклавши мотивувальну частину у редакції цієї постанови. Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 лютого 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 07 червня 2021 року в частині обрахунку суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача, що підлягає стягненню на його користь з відповідача, скасовано та направлено справу у цій частині на новий розгляд до Окружного адміністративного суду міста Києва. В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 лютого 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 07 червня 2021 року залишено без змін.
7. За результатами нового розгляду цієї справи в частині обрахунку суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача, що підлягає стягненню на його користь з відповідача Київський окружний адміністративний суд рішенням від 12 жовтня 2023 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 лютого 2024 року, позовні вимоги задовольнив частково.
7.1. Стягнув з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 25 грудня 2019 року по 19 лютого 2021 року у сумі 595915,20 грн.
7.2. В решті позові - відмовив.
8. Ухвалюючи таке рішення в частині позовних вимог, які були направлені судом касаційної інстанції на розгляд до суду першої інстанції, останній виходив з відсутності підстав для обрахування середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача з урахування положень постанови Кабінету Міністрів України від 11 грудня 2019 року № 1155 «Про умови оплати праці прокурорів» (далі - Постанова № 1155).
Суд першої інстанції зазначив, що з набранням чинності Постанови № 1155 не всім прокурорам України воднораз збільшили посадові оклади, а тільки тим, кого після атестації перевели на посади прокурорів до Офісу Генерального прокурора, обласних та окружних прокуратур (відповідно до Закону № 113-ІХ). Цей процес був триваючим, тому виникали ситуації, коли протягом одного періоду прокурори отримували заробітні плати відповідно до різних нормативно-правових актів, тобто згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року № 505 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури" (далі - Постанова № 505) і Постанови № 1155.
9. Зазначена позиція підтримана Шостим апеляційним адміністративним судом за результатами апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції залишив без змін.
IV. Касаційне оскарження 
10. Представник Офісу Генерального прокурора подав касаційну скаргу на вказані судові рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), в якій, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати їхні рішення змінити, зазначивши про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 25 грудня 2019 року по 19 лютого 2021 року у сумі 595915,20 грн з урахуванням сум, стягнутих на користь позивача на підставі виконавчого листа, виданого Окружним адміністративним судом міста Києва від 29 червня 2021 року у цій справі.
11. Так, автор скарги зауважує на тому, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні не врахував висновків щодо застосування статті 235 Кодексу законів про працю України, статті 1215 Цивільного кодексу України, викладених у постанові Верховного Суду від 27 квітня 2023 року у справі № 826/20483/14 у подібних правовідносинах.
12. Верховний Суд ухвалою від 08 травня 2024 року відкрив касаційне провадження за скаргою Офісу Генерального прокурора на рішення Київського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2023 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 лютого 2024 року з підстави, передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
13. 14 січня 2025 року справа надійшла до суду касаційної інстанції.
V. Релевантні джерела права й акти їхнього застосування
14. Приписами частини першої статті 341 КАС України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
15. Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
16. Так, Законом України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, (далі - Закон № 1697-VII) забезпечуються гарантії незалежності прокурора, зокрема, щодо особливого порядку його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності тощо.
17. Пунктом 9 частини першою статті 51 Закону № 1697-VII визначено, що прокурор звільняється з посади у разі: ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.
18. За приписами частини шостої статті 43 Конституції України, якій кореспондує стаття 5-1 КЗпП України, громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
19. Загальні підстави звільнення працівників визначені КЗпП України.
20. В силу частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
21. Положеннями частини другої статті 235 КЗпП України закріплено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
22. Середній заробіток працівника, відповідно до статті 27 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці», визначається за правилами, передбаченими Порядком № 100 (далі - у редакції, чинній у періоді вимушеного прогулу позивача до 11 грудня 2020 року), який застосовується також у випадках вимушеного прогулу (підпункт «з» пункту 1 цього Порядку).
23. Відповідно до пункту 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.
24. Приписами абзацу першого пункту 8 Порядку № 100 обумовлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
25. За правилами пункту 10 Порядку № 100 у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей. 
Виходячи з відкоригованої таким чином заробітної плати у розрахунковому періоді, за встановленим у пунктах 6, 7 і 8 розділу IV порядком визначається середньоденний (годинний) заробіток. У випадках, коли підвищення тарифних ставок і окладів відбулось у періоді, протягом якого за працівником зберігався середній заробіток, за цим заробітком здійснюються нарахування тільки в частині, що стосується днів збереження середньої заробітної плати з дня підвищення тарифних ставок (окладів). 
У разі зміни тарифної ставки (посадового окладу) працівникові у зв`язку з присвоєнням вищого розряду, переведенням на іншу вищеоплачувану роботу (посаду) тощо таке коригування середньої заробітної плати не провадиться. 
Працівникам бюджетних установ і організацій, яким відповідно до законів України щомісячно перераховуються посадові оклади (ставки) до рівня не нижчого середньої (подвійної) заробітної плати в промисловості (народному господарстві), розрахунки виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати, можуть провадитися, якщо не передбачено у колективному договорі, виходячи з посадового окладу (ставки) того місяця, в якому відбулася подія, пов`язана з відповідними виплатами, з урахуванням постійних доплат і надбавок.
26. Статтею 1215 Цивільного кодексу України передбачено, що не підлягає поверненню безпідставно набуті:
1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача;
2) інше майно, якщо це встановлено законом.
VI. Позиція Верховного Суду
27. Предметом розгляду на стадії цього касаційного провадження є правильність розрахованої, за результатами нового розгляду цієї справи в частині обчислення, суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка підлягає стягненню на користь позивача, а також обраного судом способу виконання судового рішення у цій частині.
28. Стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу судом, відповідно до статті 235 КЗпП України, вирішується одночасно із поновленням особи на посаді. Отже, поновивши позивача на посаді, суд повинен ураховувати ці норми при розрахунку середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, якщо для цього були фактичні підстави (підвищення посадових окладів).
29. З аналізу пункту 10 Порядку № 100 висновується, що вказаною правовою нормою передбачено коригування середнього заробітку при підвищенні посадових окладів як у розрахунковому періоді, так і у періоді, коли за працівником зберігався середній заробіток. Це стосується усіх виплат, які розраховуються згідно з Порядком № 100, зокрема, і за час вимушеного прогулу.
Так, у разі підвищення тарифних ставок i посадових окладів відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими колективними договорами (угодами), як у розрахунковому періоді, так i у періоді, впродовж якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються для обчислення середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їхнього підвищення.
Коефіцієнт, на який необхідно коригувати виплати, які враховуються для обчислення середньої заробітної плати, розраховується діленням окладу (тарифної ставки), установленого після підвищення, на оклад (тарифну ставку) до підвищення.
30. Аналогічний підхід Верховний Суд застосував до тлумачення положень Порядку № 100 для цілей обчислення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, з-поміж інших постанов, у постановах від 21 квітня 2021 року у справі № 640/6398/19, від 20 вересня 2022 року у справі № 803/2375/14, від 22 лютого 2023 року у справі 826/17709/14.
31. Так, направляючи цю справу на новий розгляд Верховний Суд у постанові від 11 серпня 2022 року зазначив, що суди попередніх інстанцій не врахували приписи постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1213, яка набрала чинності 12 грудня 2020 року та якою пункт 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100) виключено, а тому не може застосовуватись до спірних правовідносин.
32. Надаючи оцінку правильності застосування судами попередніх інстанцій положень вищевказаних норм, варто зазначити, що внаслідок реформування органів прокуратури в їхній системі відбувалися зміни, що супроводжувались, зокрема, (поетапною) атестацією працюючих прокурорів (усіх рівнів) і переведенням їх на посади відповідно до Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур. У зв`язку із цим відбулося розмежування оплати праці тих прокурорів, які успішно пройшли атестацію і можуть бути переведені на посади прокурорів в Офісі Генерального прокурора, і прокурорів Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур.
Таким чином, виплата заробітної плати згідно з Постановою № 1155 і статті 81 Закону № 1697-VII пов`язується якраз із фактом переведення прокурорів (після їхньої атестації) на посади в «новоутворені»/«оновлені» прокуратури (відповідно до Закону № 113-ІХ).
33. Так, постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2015 року № 1013 «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів» з 01 грудня 2015 року підвищено посадові оклади керівних працівників, спеціалістів і службовців, розміри яких затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури».
У подальшому, 30 серпня 2017 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 657 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України щодо оплати праці працівників прокуратури», якою підвищено посадові оклади прокурорам і слідчим органів прокуратури, яку опубліковано 06 вересня 2017 року. Отже, посадові оклади прокурорам і слідчим прокуратури підвищено з 06 вересня 2017 року.
34. 12 грудня 2020 року набрала чинності постанова Кабінету Міністрів від 09 грудня 2020 року № 1213 (далі - Постанова № 1213), якою внесено зміни до Порядку № 100, зокрема, виключено його пункт 10. 
Наведене враховано судами першої та апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.
35. За такого правового врегулювання та обставин цієї справи, вказаний пункт стосовно обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача з урахуванням коефіцієнту підвищення підлягає застосуванню у площині спірних правовідносин в обмежених часових рамках, тобто по дату 11 грудня 2020 року, а тому правові підстави для застосування коефіцієнта підвищення з 12 грудня 2020 року відсутні.
36. Таким чином, судами першої та апеляційної інстанцій правильно здійснено розрахунок суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 25 грудня 2019 року по 19 лютого 2021 року, що складає 595915,20 гривень.
37. Надаючи оцінку доводам касаційних скарг Офісу Генерального прокурора щодо незгоди із обраним судами попередніх інстанцій способом захисту порушеного права позивача в частині стягнення з органу прокуратури суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, без урахування обставини безспірного списання у серпні 2021 року Державною казначейською службою України з Офісу Генерального прокурора цієї суми на користь ОСОБА_1 стягнутої на виконання судових рішень, які в подальшому скасовано постановою Верховного Суду від 11 серпня 2022 року № 640/1504/20, варто вказати на таке.
38. Доводи автора касаційної скарги зводяться до того, що у цій справі стягнуто на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу шляхом списання Державною казначейською службою України з Офісу Генерального прокурора на підставі виконавчого листа, виданого Окружним адміністративним судом міста Києва від 29 червня 2021 року у цій справі у сумі 2   167   969,50 грн (з вирахуванням обов`язкових податків та платежів), про що було повідомлено суд першої інстанції та на підтвердження чого надано копію меморіального ордеру № 183096863 від 12 серпня 2021 року.
Однак, як зазначає автор касаційної скарги, ні суд першої, ні суд апеляційної інстанцій, обираючи спосіб захисту порушеного права позивача у цій частині цю обставину не врахував, що може мати наслідком повторне стягнення за рахунок бюджетних коштів із тих самих підстав сум середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача.
Отже, не заперечуючи права позивача на отримання ним середнього заробітку за час вимушеного прогулу, автор касаційної скарги наголошує, що існує реальний ризик подвійного стягнення цієї суми на користь позивача з тих самих підстав, з яких їх було стягнуто, а тому просить Суд врахувати вказану обставину при визначенні способу захисту порушеного права позивача у цій частині.
Автор касаційної скарги також звертає увагу, що у цьому випадку, в силу приписів статті 381 КАС України, поворот виконання судового рішення не допускається.
39. Беручи до уваги наведене, рішення суду у цій справі в частині позовної вимоги про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу фактично виконано шляхом списання Державною казначейською службою з Офісу Генерального прокурора коштів на користь ОСОБА_1 у сумі 1   745   215,48 грн, що підтверджується меморіальним ордером копію меморіального ордеру № 183096863 від 12 серпня 2021 року (том 5, а.с. 17), тобто у цьому випадку встановлений судом ефективний спосіб захист порушеного права позивача досягнуто шляхом фактичного виконання судового рішення у відповідній частині.
40. Натомість суди попередніх інстанцій під час визначення способу захисту порушеного права позивача у цій частині не врахував вказаної обставини, про яку повідомив Офіс Генерального прокурора.
41. Так, за приписами статті 381 КАС України поворот виконання рішення про відшкодування шкоди, заподіяної суб`єктом владних повноважень, каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи, рішення про присудження виплати пенсій чи інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів, а також рішення про присудження виплати заробітної плати чи іншого грошового утримання у відносинах публічної служби допускається, якщо скасоване рішення було обґрунтовано повідомленими позивачем завідомо неправдивими відомостями або поданими ним підробленими документами.
42. Згідно із усталеною практикою Верховного Суду можливість повороту виконання судового рішення у справі про присудження виплати заробітної плати чи іншого грошового утримання передбачена виключно в разі недобросовісних дій позивача (стягувача), згідно з якими скасоване рішення було обґрунтовано повідомленими позивачем завідомо неправдивими відомостями або поданими ним підробленими документами.
Подібний підхід щодо можливості повороту виконання судового рішення у справі викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 569/15646/16-ц та постановах Верховного Суду від 24 вересня 2020 року у справі № 818/678/17, від 25 жовтня 2021 року у справі № 607/3393/18, від 26 травня 2022 року у справі № 495/364/17, від 01 грудня 2022 року у справі № 380/3422/20.
43. Отже, Верховний Суд погоджується із доводами автора касаційної скарги, що неврахування у цьому випадку при визначенні способу захисту порушеного права позивача раніше стягнутої на його користь суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідно до меморіального ордеру № 183096863 від 12 серпня 2021 року може призвести до подвійного стягнення на його користь цієї суми, що суперечить визначеним КАС України критеріям справедливості та обґрунтованості судового рішення.
44. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 27 квітня 2023 року у справі № 826/20483/14, на яку вказує автор касаційної скарги.
45. Як уже зазначалось, відповідно до виконавчого листа, виданого Окружним адміністративним судом міста Києва від 29 червня 2021 року у справі № 640/1504/20, підлягала стягненню сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 2   167   969,50 грн.
Водночас згідно з меморіальним ордером № 183096863 від 12 серпня 2021 року Офісом Генерального прокурора перераховано 1   745   215,48 грн на виконання вказаного виконавчого листа у справі № 640/1504/20.
При цьому, направляючи цю справу на новий розгляд в частині обрахунку суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, Верховний Суд у постанові від 11 серпня 2022 року зазначив, що суди попередніх інстанцій не врахували приписи постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1213, яка набрала чинності 12 грудня 2020 року та якою пункт 10 Порядку № 100 виключено, а тому не може застосовуватись до спірних правовідносин.
46. Таким чином, за результатами нового розгляду справи № 640/1504/20 суди першої та апеляційної інстанції правильно здійснили розрахунок суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що складає 595 915,20 грн.
47. Однак, з наведеного висновується, що сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу (595 915,20 грн) є меншою, ніж Офісом Генерального прокурора вже перераховано (1   745   215,48 грн) на виконання вказаного виконавчого листа у справі № 640/1504/20, що підтверджується меморіальним ордером № 183096863 від 12 серпня 2021 року.
48. З огляду на приписи статті 242 КАС України, обґрунтованим визнається судове рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для справи чи для вирішення певного процесуального питання, висновки суду про встановлені обставини є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються належними і допустимими доказами.
49. За таких обставин та правового врегулювання варто констатувати, що оскільки сума середнього заробітку у розмірі 1  745  215,48 грн, незважаючи на скасування судового рішення, вже стягнута з Офісу Генерального прокурора на користь позивача в порядку безспірного списання, тобто порушене право позивача відновлено, то за обставин цієї справи необхідно констатувати, що рішення суду в цій частині виконано, а тому варто скасувати рішення Київського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2023 року і постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 лютого 2024 року, та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовної вимоги про стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, з огляду на фактичне перерахування Офісом Генерального прокурора на користь позивача відповідної суми в порядку безспірного списання.
Керуючись статтями 3, 341, 345, 349, 351, 355, 356, 359 КАС України, Суд

п о с т а н о в и в :

1.          Касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора задовольнити частково.
2.          Рішення Київського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2023 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 лютого 2024 року у справі № 640/1504/20 скасувати.
3.          Ухвалити нове рішення у справі № 640/1504/20.
4.          У задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про стягнення середнього заробітку - відмовити з підстав, викладеної в мотивувальній частині цієї постанови.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                          М. І. Смокович 
Судді                                                                                                    В. Е. Мацедонська
                                                                                                                        С. А. Уханенко