КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
                                              
справа №753/4526/24                                                    Головуючий у 1 інстанції: Якусик О.В.
провадження №22-ц/824/5594/2025                                       Головуючий суддя: Олійник В.І.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
18 лютого 2025 року                                                                                               м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:
Головуючого судді: Олійника В.І., 
суддів: Слюсар Т.А., Сушко Л.П., 
при секретарі: Курченко С.С., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Пащенка Олександра Олександровича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 10 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення компенсації за частку у праві спільної часткової власності на квартиру, -
 
в с т а н о в и в :
 
У лютому 2024 року адвокат Савицька С.Л., яка діє в інтересах ОСОБА_2 , звернулась до суду із зазначеним позовом, в якому просила стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію вартості 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , власником якої вона є, у розмірі 2 159 616,11 грн, припинивши за нею право власності на вказану частку квартири з моменту отримання від ОСОБА_1 повного розміру компенсації.
Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що відповідно до Договору купівлі-продажу квартири від 07 липня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Литвин А.Є., зареєстрованого в реєстрі за №2778, ОСОБА_2 є співвласницею квартири за адресою: АДРЕСА_1 і їй належить 1/2 частка цієї квартири. Інша 1/2 частка вказаної квартири належить її колишньому чоловіку ОСОБА_1 .
Вказана квартира є однокімнатною, загальна площа квартири 47,2 кв.м, житлова площа 18,7 кв.м. і була одразу придбана сторонами в часткову власність для їх спільного проживання сім`єю. Згодом, 10 серпня 2018 року сторони одружились та продовжували своє подружнє життя у вказаній квартирі.
Як зазначала позивачка, подружнє життя між сторонами не склалося, вона виїхала зі спільної квартири, адже проживання в одній квартирі було неможливим через постійні сварки. З початком повномасштабного вторгнення рф в Україну позивачка евакуювалась до Республіки Молдова, де отримала тимчасовий прихисток, а у подальшому - право перебування у Республіці Молдова з правом працевлаштування до 07 грудня 2024 року.
Вказувала, що 14 листопада 2022 року Дарницьким районним судом міста Києва було ухвалено рішення, яким шлюб між позивачкою та відповідачем було розірвано.
Позивачка стверджує, що увесь цей час квартирою одноособово користується відповідач, вона такого права позбавлена, спільне їх проживання в однокімнатній квартири є абсолютно неможливим, а проживаючи в чужій країні, позивачка має орендувати собі житло, що потребує додаткових витрат. Наразі позивачка не має куди повернутися в Україну, адже проживати в своїй квартирі в м. Києві вона не може, а відповідач уникає вирішення цього питання, ігноруючи ініціативи позивача щодо спільного продажу квартири або викупу частки позивачки відповідачем.
На думку позивачки, відповідач обмежує правомочності позивачки як власника квартири, яка є неподільною і виділити в натурі 1/2 частину квартири для позивачки є неможливим, оскільки в однокімнатній квартирі житловою площею 18,7 кв. м. не може бути відокремлена частина приміщення з окремим входом. Залишення квартири у спільній власності не позбавляє відповідача, який фактично користується річчю, можливості це робити надалі, натомість позивач залишається співвласником лише формально та фактично позбавляється можливості будь-якого користування, впливу на долю речі, та права розпорядитися річчю.
Враховуючи викладене, позивачка звернулася до суду за захистом свого порушеного права, а саме, про стягнення з відповідача компенсації за 1/2 частку спірної квартири, що є у праві спільної часткової власності, виходячи із дійсної вартості даної квартири на момент звернення до суду, у зв`язку із неможливістю виділу її частки квартири в натурі. Вартість квартири позивач визначає у розмірі 4 319 232,22 грн та підтверджує Довідкою про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 02 лютого 2024 року, сформованою на сайті Фонду державного майна України. Отже, вартість компенсації 1/2 частини спірної квартири становить половину від загальної вартості квартири, а саме, 2 159 616,11 грн.
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 10 жовтня 2024 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію вартості 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 у розмірі 1 995 600 гривень, припинивши право власності ОСОБА_2 на вказану частку квартири з моменту отримання від ОСОБА_1 повного розміру компенсації.
В іншій частині у позові відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким в позові відмовити.
Скарга обґрунтована тим, що звертаючись до суду з позовом про стягнення компенсацій за квартири в порядку, що передбачений ст.364 ЦК України, позивачка зобов?язана була надати:
-   докази того, що однокімнатна квартира, загальною площею 47,2 кв.м, житловою площею 18,7 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 є спільною часткою власністю позивачки та відповідача;
-   докази неможливості виділення в натурі позивачці відповідної частки;
-   докази вартості частки позивачки у спільному майні.
Звертає увагу колегії суддів на те, що з обставин справи вбачається, що звертаючись до суду з позовом, позивачкою у якості доказів разом з позовною заявою надано:
- копію паспорту позивача;
- копію договору купівлі- продажу з планом копією електронної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно;
- копію паспорту позивача для виїзду за кордон, копію посвідки позивачки республіки Молдова; 
- копію рішення Дарницького районного суду про розірвання шлюбу;
- скриншот електронного листа позивачці;
- копія листа відповідачу з доказами про їх направлення;
- довідка про оціночну вартість об?єкта нерухомості від 02.02.2024 року.
Вказує, що будь-які інші докази ні позивачкою, ні її представником разом з позовною заявою не надавались і про їх існування суду не повідомлялось.
Звертає увагу колегії суддів Київського апеляційного суду, що він вправі приймати подані докази, оскільки буде порушено вимоги принципу змагальності.
Проте, всупереч вимогам закону та ухвали Дарницького районного суду м. Києва від 11 березня 2024 року позивачкою не вчинено дії, спрямовані на отримання доказів у справі у строк, що встановлений судом та ч.7 ст.178 ЦПК України.
Причин, які б свідчили про неможливість подання цього доказу у встановлені строки, позивачем не наведено, позивач не повідомляв суд про те, що якийсь з доказів не може бути подано в строк, не наводив причини, з яких доказ не може бути подано у строк.
Позивач не звертався до суду з клопотанням про визнання поважними причин неподання доказів у встановлений законом строк, а суд не встановлював позивачу додатковий строк для подання доказів.
Також зазначає, що Дарницький районний суд м.Києва протокольною ухвалою долучив Звіт про оцінку майна до матеріалів справи, що свідчить про порушення норм процесуального права (ст.ст.76, 81, 83 ЦПК України та ч.4 ст.263 ЦПК України), що у відповідності до п.3 ч.1 ст.376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення.
Звіт про оцінку майна не створює жодних правових наслідків для учасників правовідносин з оцінки майна, а лише відображає та підтверджує зроблені суб?єктом оціночної діяльності - суб?єктом господарювання висновки і його дії щодо реалізації своєї практичної діяльності.
Крім того, вважає, що саме на позивача у цій справі покладено тягар доведення цих обставин, на які він посилається, в тому числі, визначення вартості частки у спільному майні.
Проте, на наведене суд першої інстанції уваги не звернув, що свідчить про порушення норм процесуального права (ст.81 ЦПК України та 4.4 ст.263 ЦПК України) та у відповідності до п.3 ч.1 ст.376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині зміни судового рішення.
Порушення ч.6 ст.9 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» та пунктів 51 та 56 Національного стандарту № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав».
Як вбачається з обставин справи, саме на підстави Звіту про оцінку майна, що виконано ТОВ «Центр оцінки та консалтингу Нью Вей» визначив розмір компенсацій, яку стягнуто з відповідача.
Вказував, що жоден з представників ТОВ «Центр оцінки та консалтингу Нью Вей», в тому числі і оцінювач ОСОБА_4 не зверталися до відповідача з будь-яких питань щодо визначення вартості квартири, її огляду, визначення стану та ознайомлювалися з об?єктом оцінки.
Наведене свідчать про не застосування судом першої інстанції ч.6 ст.9 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» та пунктів 51 та 56 Національного стандарту №1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», що у відповідності до п.3 ч.1ст.376 ЦПК України є підставою ля скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення.
У відзиві на апеляційну скаргу Савицька С.Л. , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , просить залишити оскаржуване рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Вказує, що сторона відповідача не навела жодних ґрунтовних підстав для скасування законного та вмотивованого судового рішення. Доводи щодо незаконності судового рішення, зокрема, щодо недотримання судом норм процесуального права при приєднанні доказів до матеріалів справи, є виключно суб?єктивною оцінкою сторони відповідача, що суперечать фактичним обставинам справи та завданням цивільного судочинства. Висновки суду першої інстанції в даній справі, враховуючи предмет позову, є вмотивованими, зроблені судом із дотриманням процесуального порядку оцінки доказів, та узгоджуються з правовими позиціями апеляційних судів та Верховного Суду.
Суд першої інстанції вірно визначив предмет спору, встановив порушене право позивачки, межі доказування, повно та всебічно здійснив оцінку наявних в матеріалах справи доказів, із врахуванням процесуальної активності сторін, вірно застосував норми матеріального права, врахувавши висновків Верховного Суду, здійснив розгляд справи із дотриманням принципу змагальності та диспозитивності, надавши кожній із сторін можливість вільно користуватися своїми правами для доведення та спростування своїх позиції, тому таке рішення суду є законним і обгрунтованим, а апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 07 липня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Литвин А.Є., зареєстрованого в реєстрі за №2778, є співвласницею однокімнатної квартири, загальною площею 47,2 кв.м, житловою площею 18,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , якій належить 1/2 частка цієї квартири. Інша 1/2 частка квартири належить відповідачу ОСОБА_1 , що підтверджується також відомостями в Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 10 серпня 2018 року сторони уклали шлюб, зареєстрований Дарницьким районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві.
Також встановлено, що 26 лютого 2022 року позивачка виїхала до Республіки Молдова, що підтверджується відмітками у її закордонному паспорті.
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 14 листопада 2022 року у справі № 753/6114/22 шлюб між позивачкою та відповідачем було розірвано.
08 грудня 2023 року адвокат Савицька С.Л. в інтересах позивачки надіслала відповідачеві лист, в якому запропонувала відповідачеві з метою вирішення питання щодо розпорядження частками у спірній квартирі: спільний продаж квартири за обумовленою співласниками вартістю та розподілом коштів відповідно до часток у праві власності на квартиру або викуп відповідачем 1/2 частини квартири, належної позивачу, та виплатою позивачу відповідної грошової компенсації за її частку у спільній квартирі, проте, відповіді на вказану пропозицію відповідач не надав.
Крім того, згідно Звіту про оцінку майна, виконаним ТОВ «Центр оцінки та консалтингу Нью Вей», ринкова вартість Квартири станом на 05 липня 2024 року становить 3 991 200 грн.
Посилаючись на те, що спільне користування даною квартирою та проживання у ній сторін є неможливим з огляду на розірвання шлюбу між ними, виділ частки позивачки у розмірі 1/2 також є неможливим, оскільки в однокімнатній квартирі житловою площею 18,7 кв.м. не може бути відокремлена частина приміщення з окремим входом, натомість відповідач фактично вже тривалий час одноосібно без жодної компенсації користується спільною квартирою, чим порушує право власності позивачки і тому вона звернулася до суду позовом у цій справі про стягнення на її користь компенсації вартості 1/2 частки цієї квартири з припиненням за нею право власності на вказану частку.
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у частині другій цієї статті.
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.
Згідно зі ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Частиною третьою статті 358 ЦК України визначено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
За змістом ч.1 статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.
Відповідно до ч.2 ст.183 ЦК України якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим, співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.
Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.
Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.
Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України).
Як встановлено пунктом 152 Порядку проведення технічної інвентаризації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 2023 року №488, квартири у житлових будинках квартирного типу можуть бути поділені, якщо їх окремі частини, що утворяться в результаті поділу, будуть складатися з ізольованої сукупності цілих житлових і допоміжних (кухня, санвузол тощо) приміщень, які матимуть окремий вихід на сходову клітку, коридор або вулицю та не матимуть сполучення з іншою частиною квартири.
При цьому не допускається, щоб у разі поділу об`єкта нерухомого майна або виділу частки з об`єкта нерухомого майна частини одного приміщення належали до різних новоутворених об`єктів (пункт 156 Порядку).
Після поділу майна, що є у спільній частковій власності (в порядку статтею 367 ЦК України), так і після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку статті 364 ЦК України (у разі, коли майно належить на праві спільної часткової власності двом співвласникам) право спільної часткової власності припиняється, кожному із співвласників має бути визначена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України.
З урахуванням особливостей спірної квартири, обумовленими її розміщенням у багатоквартирному будинку, який має централізовані системи водопостачання, водовідведення, опалення, її розмірами та складом приміщень (одна житлова кімната, одна кухня, один санвузол), є неможливим облаштування двох окремих входів/виходів до спірної квартири із дотриманням наведених вище вимог Порядку проведення технічної інвентаризації.
Як зазначав суд першої інстанції, спірна квартира має одну відокремлену житлову кімнату, кухню та санвузол, що також свідчить про неможливість спільного користування цією квартирою за її цільовим призначенням обома співвласниками як колишнім подружжям. Збереження можливості використання квартири за її цільовим призначенням є істотною обставиною для визначення цього об`єкта як подільної чи неподільної речі.
Виходячи з наведеного, суд першої інстанції вірно вважав, що вирішення спору між сторонами у інший спосіб, зокрема шляхом визначення порядку користування майном або шляхом усунення позивачеві перешкод у користуванні та володінні нерухомим майном за обставинами цієї справи є неможливим.
Так, у своїх запереченнях проти позову відповідач наголошував, що позивачка не довела того, чи спроможний відповідач сплатити позивачу грошову компенсацію вартості її частки і у випадку відсутності нього коштів це може призвести до позбавлення відповідача єдиного житла внаслідок примусового стягнення з нього коштів. Як зазначав відповідач, виплата компенсації позивачу може становити для нього надмірний тягар.
На підтвердження своєї позиції відповідач посилався на висновки, викладені у постановах Верховного Суду України у справі  6-2925цс15 та Верховного Суду у справах №371/1369/15-ц і №66/29779/19.
Також, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року в справі №209/3085/20 відступила від сформульованого, зокрема, у постановах Верховного Суду України від 13 січня 2016 року у справі №6-2925цс15 і Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 серпня 2019 року у справі №371/1369/15-ц висновку про те, що для вирішення питання про застосування частини другої статті 364 ЦК України юридичне значення має те, чи сплачує співвласник-відповідач, який володіє та користується спільним майном, матеріальну компенсацію позивачці за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України, чи спроможний співвласник-відповідач виплатити співвласникові-позивачеві грошову компенсацію вартості його частки, і чи не буде така виплата надмірним тягарем.
Велика Палата Верховного Суду у цій постанові зазначила, що платоспроможність відповідача не має значення для вирішення спору, у якому про припинення своєї частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ та отримання відповідної компенсації на свою користь просить позивачка. У разі задоволення цього позову відповідач стає одноосібним власником речі. Тому його не можна вважати неплатоспроможним. Більше того, якщо для задоволення позову про стягнення коштів суд мав би враховувати платоспроможність відповідача на час розгляду справи, то стягнення у судовому порядку багатьох боргів було би неможливим саме з цієї причини. Факт відсутності у відповідача коштів для одномоментної виплати компенсації позивачці сам по собі не може бути ознакою надмірності тягаря з такої виплати. Якщо у цього відповідача будуть відсутні кошти, зокрема регулярні доходи, для реального виконання рішення суду, за яким на користь позивача треба виплатити компенсацію, то під час виконавчого провадження виконавець може звернути стягнення на майно відповідача, у тому числі на присуджену йому річ (стаття 56 Закону України «Про виконавче провадження»). Виручені від реалізації кошти спрямовуються на задоволення вимог стягувача, сплату виконавчого збору, відшкодування витрат виконавчого провадження тощо.
За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
З огляду на змагальність судового процесу та передбачений процесуальним законом обов`язок сторони довести обставини, які входять до предмету доказування у справі і на які сторона посилається як на підставу своїх вимог, саме на позивача покладається обов`язок довести неможливість надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності, неможливість виділу у натурі частки із спільного майна без втрати його цільового призначення та розмір компенсації. На відповідача, натомість, покладається обов`язок довести ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх заперечень проти позову, зокрема, його неспроможність виплатити компенсацію та надмірність для нього такого обов`язку.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі 
№129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19) зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони.
Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.
Як вірно зазначив суд першої інстанції, всупереч наведеному обов`язку відповідач не надав доказів на підтвердження обставин, на які він посилався, як на підставу своїх заперечень проти позову та не довів належними засобами доказування його неспроможність виплатити таку компенсацію, зокрема, не надав відомості про розмір його доходів, відсутність у нього іншого рухомого і нерухомого майна тощо.
Суд також врахував, що відповідно до п.6 ч.1 ст.3 ЦК України однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою до інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Принцип добросовісності проявляється у тому, що жодна особа не може отримувати переваги від своєї недобросовісної поведінки.
При оцінці добросовісності поведінки відповідача та пропорційності втручання у його права суд виходить з того, що у випадку відмови у виплаті позивачеві компенсації вартості її частки у майні і за встановлених судом обставин неможливості спільного використання квартири співвласниками, позивач фактично буде позбавлена правомочностей щодо володіння, користування і розпорядження цим майном, а його право на частку у майні буде ефемерним. За відсутності можливості використовувати це майно, у позивача як співвласника залишаться обов`язок утримання цього майна та сплати відповідних платежів, пов`язаних із виконанням цього обов`язку. Відповідач же, натомість, повністю зберігає за собою вказаний об`єкт нерухомого майна фактично без обмежень у його використанні. При цьому навіть у випадку стягнення з нього суми компенсації позивачеві і реалізації такого рішення у примусовому порядку, він не буде позбавлений вартості у тій сумі, яка відповідає розміру його частки.
Судом також вірно враховано і вжиття позивачкою заходів досудового врегулювання цього спору шляхом спрямування відповідачеві пропозицій щодо вирішення питання припинення спільної часткової власності на квартиру, хоча відповіді на такі пропозиції відповідач не надав, власних шляхів врегулювання спірної ситуації не запропонував.
Тому залишення квартири в спільній частковій власності призведе до обмеження і порушення прав позивачки з огляду на неможливість спільного користування сторонами однокімнатною квартирою, яка, на думку суду, позивачкою у цій справі доведена.
Судом вірно відхилено заперечення відповідача щодо оцінки майна, стягнення компенсації частки, в якому воно є предметом спору у цій справі, та зазначено, що відповідач всупереч встановленому обов`язку доказування не надав доказів визнання висновку про вартість майна в судовому порядку недійсним відповідно до статті 33 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», про його оскарження в установленому законом порядку відповідач також не заявляв, не надано доказів того, що вартість спірної квартири є іншою, ніж зазначено у висновку, а також не заявляв клопотань про призначення у справі судової експертизи з метою визначення ринкової вартості майна.
Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надав вірну оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позовні вимоги підлягали до часткового задоволення, а саме, у сумі 1 995 600 гривень.
Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.  
Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.
Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в  рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.  
Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.
 
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 10 жовтня 2024 року залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складено 20 лютого 2025 року.

Головуючий:  

Судді: