ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2314/25 Справа № 216/342/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Бутенко М.В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2025 року                                                                м.Кривий Ріг

Справа № 216/342/24

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.
суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.
секретар судового засідання - Матвійчук Ю.К.

сторони:
позивач – Військова частина НОМЕР_1 ,
відповідачка - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження,   апеляційну скаргу  позивача Військової частини НОМЕР_1  на рішення Центрально - Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 листопада 2024 року, яке ухвалено  суддею Бутенко М.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 06 листопада 2024 року, -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2024 року Військова частина НОМЕР_1 звернулася до суду зз позовом до ОСОБА_1 , третя особа Орган опіки та піклування виконкому Центрально - Міської районної у місті ради, про виселення із житлового приміщення без надання іншого житла.
Позовну заяву мотивовано тим,  ОСОБА_1 проходила військову службу на посаді фельдшера медичного пункту у Військовій частині НОМЕР_1 .
Старшого сержанта ОСОБА_1 , фельдшера медичного пункту, звільнену наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 29.04.2022 року №49-РС з військової служби в запас відповідно до підпункту «г» (військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років) пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення на підставі наказу командира військової частини (по стройовій частині) НОМЕР_1 від 14.05.2022 року №140.
01 лютого 2019 року начальником Головного КЕУ Збройних Сил України затверджено Порядок проведення експерименту із забезпечення службовим житлом, шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України, з якого вбачається, що до службового (штатно-посадового) житла можуть бути віднесені житлові приміщення, які вже мають статус службових, житлові приміщення в об`єктах нового будівництва, реконструкції, придбані, набуті в порядку, передбаченому законодавством, на які зареєстровано право власності за Міністерством оборони України. Житлові приміщення включаються до службового (штатно-посадового) житла рішенням заступника Міністра оборони України (згідно з розподілом обов`язків) за поданням Головного КЕУ Збройних Сил України. Приймання-передача службового (штатно - посадового) житла на баланс квартирно-експлуатаційного органу та закріплення його за військовою частиною на праві оперативного управління проводиться на підставі наказу Міністерства оборони України, а вподальшому акту приймання-передачі основних засобів, передається документація на таке житло. Штатно-посадове житло - це житло, що надається не військовому, а закріплюється наказом командира частини за певною посадою.
На виконання наказу Міністерства оборони України від 31 січня 2019 року №40 «Про проведення експерименту із забезпечення службовим житлом шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України», квартира за адресою АДРЕСА_1 , була закріплена за військовою частиною НОМЕР_1 на праві оперативного управління і запропонована ОСОБА_1 на добровільних засадах у користування, як житло, що закріплене виключно за посадою.
08 квітня 2019 року між ОСОБА_1 та військовою частиною НОМЕР_1 було укладено Договір про надання в користування військовослужбовцю Збройних Сил України службового (штатно-посадового) житла №15 від 08.04.2019 року, а саме квартири АДРЕСА_2 , що підтверджується копією договору.
Підставою для укладення Договору був рапорт відповідачки, яким вона просила надати їй у користування житлове приміщення (копія рапорту додається). Згідно умов цього Договору, позивач передав відповідачці для тимчасового проживання (на строк проходження відповідачем військової служби) та користування вищевказану квартиру. При вселенні відповідачки до службової квартири ордер не видавався, а документом, що підтверджує факт вселення відповідача є Акт приймання-передачі житлового приміщення від 08.04.2019 року, що підтверджується копією акту.
Відповідачка добровільно у договірному порядку погодилася на умови отримання у тимчасове користування вказаної квартири, а відтак, у відповідності до вимог статей Цивільного кодексу України, якими регулюються договірні зобов`язання, повинна їх виконувати.
У разі припинення проходження служби відповідачка зобов`язувалась виселитися з квартири з усіма особами, які з нею проживають (пункт 3.12 Договору, зміст рапорту відповідача). В такому випадку відповідачка зобов`язалась звільнити квартиру в місячний строк з дати припинення трудових відносин.
Відповідно до наказу командира військової частини (по стройовій частині) НОМЕР_1 від 14.05.2022 року №140, старшого сержанта ОСОБА_1 , фельдшера медичного пункту та членів її родини було знято з обліку військовослужбовців, що потребують поліпшення житлових умов шляхом надання службових житлових приміщень у військовій частині та зобов`язано її та членів її родини звільнити займане ними службове (штатно-посадове) житло за адресою: АДРЕСА_1 (1 - кімнатна, житлова площа 34,8 м2) у місячний строк з дня виключення із списків особового складу військової частини, на підставі договору №15 про надання в користування військовослужбовцю Збройних Сил України службового (штатно-посадового) житла, а саме до 14 червня 2022 року.
Старший сержант ОСОБА_1 та члени її родини не звільнили надане їм службове (штатно-посадове) житло у місячний строк, відповідно порушили умови договору.
На письмову претензію від 20.06.2022 року № 804 «Про звільнення службового (штатно-посадового) житла», старший сержант ОСОБА_1 у встановленні законодавством терміни не надала письмової відповіді. Особисте спілкування щодо необхідності звільнення службового (штатно-посадового) житла позитивних результатів не дало, зазначивши лише, що виселення будуть здійснювати лише за рішенням суду.
Посилаючись на викладене, просить суд виселити ОСОБА_1 із службового житлового приміщення квартири АДРЕСА_2 , без надання іншого житла, стягнути з відповідачки на користь позивача, усі судові витрати у цій справі.
Рішенням Центрально - Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 листопада 2024 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач Військова частина НОМЕР_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до прийняття судом першої інстанції неправомірного рішення.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не було враховано тієї обставини, що 18 березня 2019 року ОСОБА_1 власноруч було підписано рапорт щодо надання службового житла, у якому було зазначено: «Зобов`язуюсь звільнити службове (штатно-посадове) житло у місячний строк разом з членами сім`ї у разі: переміщення мене на іншу посаду або звільнення з військової служби». Також, 08 квітня 2019 року між позивачем на відповідачкою був укладений Договір №15 надання в користування військовослужбовцю ЗСУ службового (штатно-посадового) житла, у пункті 3.12 якого було передбачено: «Користувач зобов`язаний: Звільнити Житлове приміщення у місячний строк разом з членами сім`ї у разі: Отримання житлового приміщення для постійного проживання або службового житла або компенсації за належне для отримання житлове приміщення або переведення на іншу посаду або звільнення з військової служби (при цьому дія договору припиняється у зв`язку із закінченням строку, на який його було укладено)». Відповідачка, не бажаючи проходити у подальшому службу, самостійно подала рапорт, а у подальшому була звільнена з військової служби. Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 14.05.2022 №140 старший сержант ОСОБА_1 була звільнена з військової служби у запас за підпунктом «г» через такі сімейні обставини (військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років) пункту третього частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу. Відповідно до пункту 19 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2006 року №1081 військовослужбовець та члени його сім`ї зобов`язані вивільнити займане ними службове житлове приміщення в разі переміщення по службі, пов`язаного з переїздом до іншого населеного пункту, звільнення з військової служби тощо. У договорі про надання в користування спірної квартири зазначені аналогічні умови вивільнення житлового (службового) приміщення протягом одного місяця. Отримуючи у користування спірне жиле приміщення на підставі договору, відповідачка зобов`язалася звільнити у місячний строк житлове приміщення у разі переведення її на іншу посаду або звільнення її з військової служби, однак не виконала свого обов?язку.
Наполягає на тому, що відповідачка ОСОБА_1 , усвідомлюючи вимоги законодавства щодо використання службового житла, а саме обов`язок звільнити займане приміщення протягом одного місяця після припинення трудових відносин або військової служби, свідомо здійснила такі дії: за власною ініціативою подала рапорт про звільнення, розуміючи, що припинення служби автоматично тягне за собою необхідність звільнення службового житла, після задоволення її рапорту та офіційного звільнення з військової частини втратила правові підстави на подальше використання службового (штатно-посадового) житла. Відповідачка була обізнана про наслідки свого звільнення, зокрема про втрату права на використання житлового приміщення, яке було надане їй виключно для виконання посадових обов`язків у межах проходження військової служби. Це підтверджується, як положеннями нормативноправових актів, так і фактом її добровільного подання рапорту. Враховуючи зазначене, її подальше перебування у службовому житлі не відповідає законодавчим нормам і є безпідставним.
Відзив на апеляційну скаргу не подано.
Заслухавши суддю-доповідача, відповідачку ОСОБА_1 та її представника адвоката Козіну Н.В., які, кожна окремо, заперечували проти доводів апеляційної скарги та просили її задовольнити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції – залишенню без змін, з наступних підстав.
Як установлено судом і підтверджено матеріалами справи,  ОСОБА_1 проходила військову службу на посаді фельдшера медичного пункту у Військовій частині НОМЕР_1 .
01 лютого 2019 року начальником Головного КЕУ Збройних Сил України затверджено Порядок проведення експерименту із забезпечення службовим житлом, шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України, з якого вбачається, що до службового (штатно-посадового) житла можуть бути віднесені житлові приміщення, які вже мають статус службових, житлові приміщення в об`єктах нового будівництва, реконструкції, придбані, набуті в порядку, передбаченому законодавством, на які зареєстровано право власності за Міністерством оборони України. Житлові приміщення включаються до службового (штатно-посадового) житла рішенням заступника Міністра оборони України (згідно з розподілом обов`язків) за поданням Головного КЕУ Збройних Сил України. Приймання-передача службового (штатно - посадового) житла на баланс квартирно-експлуатаційного органу та закріплення його за військовою частиною на праві оперативного управління проводиться на підставі наказу Міністерства оборони України, а в*подальшому акту приймання-передачі основних засобів, передається документація на таке житло. Штатно-посадове житло - це житло, що надається не військовому, а закріплюється наказом командира частини за певною посадою.
На виконання наказу Міністерства оборони України від 31 січня 2019 року № 40 «Про проведення експерименту із забезпечення службовим житлом шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України», квартира за адресою АДРЕСА_1 , була закріплена за військовою частиною НОМЕР_1 на праві оперативного управління і запропонована ОСОБА_1 на добровільних засадах у користування як житло, що закріплене виключно за посадою.
08 квітня 2019 року між ОСОБА_1 та військовою частиною НОМЕР_1 було укладено Договір про надання в користування військовослужбовцю Збройних Сил України службового (штатно-посадового) житла №15 від 08.04.2019 року, а саме квартири АДРЕСА_2 , що підтверджується копією договору.
Підставою для укладення Договору був рапорт відповідачки ОСОБА_1 , яким вона просила надати їй у користування житлове приміщення (копія рапорту додається). Згідно умов цього Договору позивач передав відповідачці для тимчасового проживання (на строк проходження відповідачем військової служби) та користування вищевказану квартиру. При вселенні відповідачки до службової квартири ордер не видавався, а документом, що підтверджує факт вселення відповідачки є Акт приймання-передачі житлового приміщення від 08.04.2019 року, що підтверджується копією акту.
У разі припинення проходження служби відповідачка зобов`язувалась виселитися з квартири з усіма особами, які з ними проживають (пункт 3.12 Договору, зміст рапорту відповідачки). 
Старшого сержанта ОСОБА_1 , фельдшера медичного пункту, звільнено наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 29.04.2022 року №49-РС з військової служби в запас відповідно до підпункту «г» (військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років) пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Відповідно до наказу командира військової частини (по стройовій частині) НОМЕР_1 від 14.05.2022 року №140, старшого сержанта ОСОБА_1 , фельдшера медичного пункту та членів її родини було знято з обліку військовослужбовців, що потребують поліпшення житлових умов шляхом надання службових житлових приміщень у військовій частині та зобов`язано її та членів її родини звільнити займане ними службове (штатно-посадове) житло за адресою: АДРЕСА_1 (1 - кімнатна, житлова площа 34,8 м2) у місячний строк з дня виключення із списків особового складу військової частини, на підставі договору №15 про надання в користування військовослужбовцю Збройних Сил України службового (штатно-посадового) житла, а саме до 14 червня 2022 року.
Старший сержант ОСОБА_1 та члени її родини не звільнили надане їм службове (штатно-посадове) житло у місячний строк.
Згідно висновку виконкому Центрально-Міської районної у місті ради, як органу опіки та піклування, про можливість виселення малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із житлового приміщення, 02.09.2024 на засіданні комісії з питань захисту прав дитини було  встановлено наступне: у березні 2019 року гр. ОСОБА_1 звернулась з рапортом до командира військової частини НОМЕР_1 , майора ОСОБА_3 , про надання її сім`ї у складі малолітнього сина, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , службового (штатно-посадового) житла. Відповідно до наказу від 30.09.2019 №324 т.в.о. командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) Міністерства Оборони України ОСОБА_4 службове (штатно-посадове) житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_3 , було закріплене за посадою фельдшера медичного пункту батальйону, яку займала гр. ОСОБА_1 08.04.2019 між військовою частиною, в особі командира військової частини НОМЕР_1 , майора ОСОБА_3 , та гр. ОСОБА_1 було укладено договір №15 про надання в користування військовослужбовцю Збройних Сил України службового (штатно-посадового) житла, в якому п. 3.12 передбачені умови, відповідно до яких користувач житла має звільнити у місячний строк житлове приміщення разом з членами сім`ї. Проте, при укладенні вищевказаного договору не було враховано п. 35 розділу IV Переліку категорій працівників, яким може бути надано жилі приміщення, затвердженого постановою Ради Міністерств Української РСР від 04.08.1988 №37 «Про службові житлові приміщення», зі змінами. У вищезазначеному пункті зазначено, що не можуть бути виселені з службового житлового приміщення без надання іншого жилого приміщення:  одинокі особи з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними;  особи, що звільнені з посади, у зв`язку з якою їм було надано жиле приміщення, але не припинили трудових відносин з підприємством, установою, організацією, які надали це приміщення. Наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 29.04.2022 №49-РС гр. ОСОБА_1 була звільнена у запас за сімейними обставинами, передбачені підпунктом «г» п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (військовослужбовець, який самостійно виховує дитину віком до 18 років). Гр. ОСОБА_1 має на вихованні малолітнього сина, ОСОБА_2 , відносно якого є одинокою матір`ю, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян від 14.08.2019 №00023662017 про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої ст. 135 Сімейного кодексу України. Крім того, згідно з витягом із наказу від 16.04.2024 №109 та довідкою від 29.08.2024 №2615 гр. ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_3 Міністерства Оборони України та займає посаду санітарного інструктора евакуаційного відділення медичної роти. Станом на 02.09.2024 гр. ОСОБА_1 власного житла та майна не має, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 02.09.2024 №393129843. Ураховуючи вищевикладене, керуючись ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», ст. З Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст. 19 Сімейного кодексу України, п. 35 Переліку категорій працівників, яким може бути надано жилі приміщення затвердженого постановою Рад Міністерств Української РСР від 04.08.1988 №37 «Про службові житлові приміщення», зі змінами, виконком Центрально - Міської районної у місті ради, як орган опіки та піклування, заперечує проти позовних вимог Військової частини НОМЕР_1 до гр. ОСОБА_1 про виселення відповідачки та її малолітнього сина, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із житлового приміщення без надання іншого житла.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено обставини щодо порушення відповідачкою прав, за захистом яких він звернувся до суду і наразі існує потреба у забезпеченні вказаним житловим приміщенням інших осіб. Позивач не аргументував мету, яку він переслідував, подавши позов про виселення відповідачки ОСОБА_1 разом з її малолітньою дитиною, без надання їй іншого житлового приміщення та співрозмірність такого виселення відповідній меті, тоді як обґрунтування пропорційності виселення Європейський суд з прав людини вважає обов`язковою умовою належного застосування статті 8 Конвенції (див. mutatis mutandis «Dakus v. Ukraine», № 19957/07, § 50-51, ЄСПЛ, від 14 грудня 2017 року). Відтак, навіть якщо припустити, що позивач діє з метою задоволення інтересів військовослужбовців і членів їх сімей, які згідно з ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» мають право бути забезпеченими службовими житловими приміщеннями, а відповідач ОСОБА_1 не має право на користування спірним приміщенням, то пропорційність цій меті виселення відповідача, без надання іншого житлового приміщення викликає обґрунтовані сумніви.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагентів та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).
У силу статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
За приписами статті 526 ЦК України що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
31 січня 2019 року Міністерство оборони України видало наказ № 40 «Про проведення експерименту із забезпечення службовим житлом шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України».
01 лютого 2019 року начальником Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України затверджено Порядок проведення експерименту із забезпечення службовим житлом, шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України.
Згідно з цим Порядком до службового (штатно-посадового) житла можуть бути віднесені житлові приміщення, які вже мають статус службових, житлові приміщення в об`єктах нового будівництва, реконструкції, придбані, набуті в порядку, передбаченому законодавством, на які зареєстровано право власності за Міністерством оборони України. Житлові приміщення включаються до службового (штатно-посадового) житла рішенням заступника МО України (згідно з розподілом обов`язків) за поданням головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України. Приймання-передача службового (штатно-посадового) житла на баланс квартирно-експлуатаційного органу та закріплення його за військовою частиною на праві оперативного управління проводиться на підставі наказу Міністерства оборони України, а в подальшому акта приймання-передачі основних засобів, передається документація на таке житло.
Наказ командира військової частини про закріплення службового (штатно-посадового) житла за відповідними посадами є підставою для укладення договору про надання в користування такого житла конкретному військовослужбовцю.
Зазначений договір не надає військовослужбовцю та членам його сім`ї права зареєструвати місце проживання за адресою відповідного житлового приміщення, а також не є підставою для державної реєстрації речових прав на житлове приміщення. Військовослужбовці, які забезпечуються службовим (штатно-посадовим) житлом та члени їх сімей реєструються за юридичною адресою військової частини.
Наказ Міністерства оборони України від 31 січня 2019 року № 40 є єдиним нормативним відомчим актом, який регулює правовідносини щодо тимчасового користування житловими приміщеннями, закріпленими за посадами військових частин.
Вказаний експеримент триває, і на цей час він не визнаний таким, що суперечить законодавству України.
Чинне законодавство не передбачає можливості та порядку отримання військовослужбовцем для постійного проживання житла, яке було передане йому у тимчасове користування на договірних умовах у зв`язку з проведенням експерименту із забезпечення житлом шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України.
Оскільки спірне штатно-посадове житло надається в тимчасове користування, згідно умов укладеного між сторонами договору військовослужбовець зобов`язується повернути це житло при настанні певних умов, тому звільнення особою штатно-посадового житла після звільнення з військової служби переслідує легітимну мету у розумінні статті 8 Конвенції, зокрема захист інтересів інших військовослужбовців, які потребують житло у зв`язку зі службою.
Положення Порядку проведення експерименту із забезпечення службовим житлом шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України, які регулюють спірні відносини, не містять будь-яких виключень з обов`язку користувача звільнити житлове приміщення у разі переведення на іншу посаду або звільнення з військової служби.
Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 30 серпня 2021 року у справі № 154/1944/20 (провадження № 61-7474св21), від 22 листопада 2021 року у справі № 161/4428/20 (провадження № 61-14663св21), від 06 грудня 2023 року у справі № 752/11813/21 (провадження № 61-2071св23), від 21 лютого 2024 року у справі № 522/263/22 (провадження № 61-9071св23), від 05 червня 2024 року у справі № 705/5247/21 (провадження № 61-16096св23), від 22 січня 2025 року у справі № 359/12709/21 (провадження № 61-11055св24).
Судом встановлено і з матеріалів справи вбачається, що штатно-посадове (службове) житло, яким є спірна квартира, було надано ОСОБА_1 та члену її сім`ї, якою є неповнолітня дитина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у тимчасове користування на договірних умовах на підставі договору від 08 квітня 2019 року, відповідно до наказу Міністерства оборони України від 31 січня 2019 року № 40.
Відповідно до пункту 19 Порядку, військовослужбовець та члени його сім`ї зобов`язані вивільнити займане ними службове житлове приміщення в разі переміщення по службі, пов`язаного з переїздом до іншого населеного пункту, звільнення з військової служби тощо.
У договорі про надання в користування спірної квартири зазначені аналогічні умови вивільнення житлового (службового) приміщення протягом одного місяця.
Так, пунктом 3.12 договору від 08 квітня 2019 року передбачено, що користувач зобов`язаний звільнити житлове приміщення у місячний строк разом із членами сім`ї, зокрема, у разі звільнення з військової служби (при цьому дія договору припиняється у зв`язку із закінченням строку, на який його було укладено).
Також п. 7.1 договору передбачено, що його укладення не створює для користувача та членів його сім`ї будь-яких інших прав на житлове приміщення, крім права тимчасового користування.
Отримуючи у користування спірне житлове приміщення на підставі вказаного вище договору, ОСОБА_1 прийняла його умови та зобов`язалася звільнити у місячний строк житлове приміщення у разі переведення його на іншу посаду або звільнення його з військової служби.
Старшого сержанта ОСОБА_1 , фельдшера медичного пункту, звільнено наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 29.04.2022 року №49-РС з військової служби в запас відповідно до підпункту «г» (військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років) пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Таким чином, ОСОБА_1 , як військовослужбовець, яка вселилася до штатно-посадового (службового) спірного житла та користувалася ним на підставі договору, дія якого припинена в зв`язку з закінченням строку, на який його було укладено, втратила право користування спірною квартирою та підлягала виселенню зі службового (штатно-посадового) житла.
Разом із тим, відмовляючи у задоволенні позовних вимог військової частини НОМЕР_1 , судом першої інстанції вірно було враховано наступне.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Статтею 9 ЖК України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.
Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).
Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування у судовому рішенні фактичних підстав застосування приписів законодавства, навіть якщо формальні вимоги були дотримані, може серед інших чинників братися до уваги при вирішенні питання про те, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується.
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.
У п. 36 рішення від 18 листопада 2004р. у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 р., п. 63).
Таким чином, у справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст. 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Із матеріалів справи вбачається, що в спірне житлове приміщення разом із ОСОБА_1 , як член її сім`ї був вселений її неповнолітній син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Верховним Судом в постанові від 22 січня 2025 року в справі № 359/12709/21 (провадження № 61-11055св24) за позовом військової частини про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, яким відповідач користувався на підставі договору та Порядку проведення експерименту із забезпечення службовим житлом, шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України, вказувалось на необхідність отримання письмового висновку органу опіки та піклування щодо розв`язання спору у цій справі, а саме: щодо можливості виселення малолітньої дитини із спірного житлового приміщення.
В зв`язку з цим Виконкомом Центрально- Міської районної у місті ради, як органом опіки та піклування було надано до суду висновок щодо розв`язання даного спору від 03 вересня 2024 року № 8/33-3308 про те, що задоволення позову суперечить інтересам дитини.
Апеляційний суд враховує вимоги ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, якою визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 березня 2021 року в справі N 686/26093/19-ц (провадження N 61-16974св20).
Вищевикладені обставини, при тому, що позивач ставить питання про виселення відповідачки ОСОБА_1 , яка має на вихованні малолітнього сина,  ОСОБА_2 , відносно якого є одинокою матір`ю, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян від 14.08.2019 №00023662017 про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої ст. 135 Сімейного кодексу України, саме без надання іншого жилого приміщення, вказують на неможливість захистити права військової частини НОМЕР_1 у обраний в контексті даного позову спосіб.
Фактично всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 17 лютого 2025 року відстрочено Військовій частині НОМЕР_1 сплату судового збору, у розмірі 3 633 гривні 60 копійок за подання апеляційної скарги на рішення Центрально - Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 листопада 2024 року – до ухвалення судового рішення у справі, у зв?язк з чим колегія суддів, з урахування вимог статті 141 ЦПК України щодо розподілу судових витрат, стягує з Військової частини НОМЕР_1 на користь держави судові витрати у розмірі 3 633 гривні 60 копійок.
При цьому, надану представником позивача Військової частини НОМЕР_1  платіжну інструкцію №170 від 11 березня 2025 року про сплату судового збору у розмірі 3 633,80 грн. колегія суддів до уваги не приймає, оскільки судовий збір сплачено на розрахунковий рахунок, що не відповідає реквізитам Дніпровського апеляційного суду.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача Військової частини НОМЕР_1  - залишити без задоволення.
Рішення Центрально - Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 листопада 2024 року - залишити без змін.
Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь держави судові витрати у розмірі 3 633 (три тисячі шістсот тридцять три) гривні 60 (шістдесят) копійок.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 18 березня 2025 року.

Головуючий: 

Судді: