Номер провадження: 22-ц/813/4732/24 
Справа № 509/2822/19
Головуючий у першій інстанції Кириченко П. Л.
Доповідач Карташов О. Ю.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.10.2024 року                                                                  м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Карташова О.Ю.

суддів: Коновалової В.А., Кострицького В.В.

за участю секретаря судового засідання - Рудуман А.О.

учасники справи:
позивачі – Заступник керівника Одеської обласної прокуратури, Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції у Одеській області, Таїровська селищна рада Одеського району Одеської області
відповідачі – Державний реєстратор Комунального підприємства «Агенція державної реєстрації» Кушнерова Римма В`ячеславівна, ОСОБА_1 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду
апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Ткач Сергій Анатолійович
на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 03 березня 2023 року
у цивільній справі за позовом Заступника керівника Одеської обласної прокуратури в інтересах Міністерства юстиції України, Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Одеській області, Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області до Державного реєстратора Комунального підприємства «Агенція державної реєстрації» Кушнерової Римми В`ячеславівни, ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора та скасування в державному реєстрі речових прав запис про право власності,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2019 року до Овідіопольського районного суду Одеської області надійшов вищевказаний позов, предметом позову є скасування державної реєстрації, щодо нерухомого майна, яке перебуває на території Одеського (кол. Овідіопольського) району Одеської області.
В обґрунтуванні позовних вимог прокурор зазначив, що державним реєстратором в порушення вимог щодо реєстрації нерухомого майна, без передбаченої законом необхідної документації та відповідного рішення органу, уповноваженого введення в експлуатацію щодо об`єкту нерухомого майна, в порушення вимог чинного законодавства фактично визначено право власної на нерухоме майно, тобто державним реєстратором проведена державна реєстрація права власності нерухомого майна у вигляді садового будинку площею 44.5 кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (далі по тексту спірне нерухоме майно), що є грубим порушенням Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Прокурор вважає, що з метою поновлення державних інтересів, вбачається необхідність звернення саме прокуратури з теперішнім позовом та просить скасувати рішення державного реєстратора від 19 лютого 2019 року про державну реєстрацію право власності на спірне нерухоме майно та скасувати в Державному реєстрі запис про право власності.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 03 березня 2023 року вирішено позов Заступника керівника Одеської обласної прокуратури в інтересах Міністерства юстиції України, Департамента державної архітектурно-будівельної інспекції у Одеській області, Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області до Державного реєстратора Комунального підприємства «Агенція державної реєстрації» Кушнерової Римми В`ячеславівни, ОСОБА_1 , про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора та скасування в державному реєстрі речових прав запис про право власності задовольнити частково.
Визнати незаконним та скасувати Рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Агенція державної реєстрації» Кушнерової Римми В`ячеславівни № 45592404 від 19 лютого 2019 року про реєстрацію право власності за ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна, а саме нежитлову будівлю садового будинку, загальною площею 44.5 кв.м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Скасувати запис про право власності № 30354234 на нежитлову будівлю садового будинку, загальною площею 44.5 кв.м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 та належить на праві приватної власності ОСОБА_1 .
В іншої частині відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь Одеської обласної прокуратури судовий збір в розмірі 2401,25 грн.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Одеської обласної прокуратури судовий збір в розмірі 2401,25 грн.

Рішення суду вмотивовано тим, що спірний об`єкт нерухомого майна відповідно до ст. 376 ЦК України є самочинним, а тому при прийнятті рішення про державну реєстрацію спірного об`єкту нерухомого майна з боку державного реєстратора були здійснені з порушенням діючого законодавства, щодо будівництва та державної реєстрації нерухомого майна. Також з урахуванням тих правовідносин, які виникли між сторонами та повноваженнями державних установ, суд прийшов до висновку, що права та інтереси МЮ України та Державної інспекції архітектури та містобудування України не порушуються, а тому в цій частині позовні вимоги не знайшли своє обґрунтування та задоволенню не підлягають. 

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Ткач С.А. подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 03.03.2023 року та ухвалити нове рішення, яким у позові заступника керівника Одеської обласної прокуратури в інтересах Міністерства юстиції України, Департаменту державної архітектурно - будівельної інспекції у Одеській області, Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області до Державного реєстратора Комунального підприємства «Агенція державної реєстрації» Кушнерової Р.В., ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора та скасування в державному реєстрі речових прав запис про право власності — відмовити у повному обсязі. Стягнути з позивача на користь апелянта судові витрати. 

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі зазначається, що суд розглянув справу за відсутності відповідача, якого не було повідомлено про дату та час судового засідання. В матеріалах справи не має жодного документу, яким би підтверджувалось вручення апелянту судової повістки, не має навіть доказів їх направлення.
Також суд, не здійснив оцінку доказів на підставі всебічного, повного та об`єктивного дослідження наявних у справі доказів. Не з`ясував коли саме було побудовано будинок рибака, право власності на який було зареєстровано за апелянтом, та яке законодавство має бути застосовано з урахуванням того, що 05.08.1992 року законодавство України не вимагало введення в експлуатацію об`єктів нерухомості, а також з урахуванням того, що для таких об`єктів не вимагається подання реєстратору документів, на які посилався позивач у своєму позові та суд в оскаржуваному рішенні. Звертається увага, що в матеріалах справи міститься копія технічного паспорту будинку рибака, з якої не вбачається, що цей будинок побудований після 05.08.1992 року.
Також в скарзі наголошується, що садовий будинок (будинок рибалки), загальною площею 127,6 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , збудований в 1989 році, не є самочинним будівництвом та більш того, вказаний будинок не підлягав та не підлягає на даний час введенню в експлуатацію. Вказані обставини були встановлені також рішенням господарського суду Одеської області від 12.02.2021 року та постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 21.04.2021 року у справі № 916/2052/19. У вказаній справі господарський суд дійшов висновку не тільки про законність будівництва будинку рибалки, що належить апелянту, а й про право апелянта на реєстрацію права власності на вказаний будинок без введення його в експлуатацію. Державним реєстратором державну реєстрацію права власності на будинок було здійснено відповідно до п. 42 Порядку, на підставі технічного паспорту на об`єкт нерухомого майна та довідки ГО «Отрада», в якій зазначено відомості про кадастровий номер земельної ділянки, на якій розташований об`єкт нерухомого майна, та адресу об`єкта нерухомого майна, та адресу об`єкту нерухомого майна. Акцентується увага, що у виправленому технічному паспорті, ТОВ «Нове БТІ» вказана дата будівництва, а саме 1989 рік.
Підсумовуючи викладене в апеляційній скарзі зазначено, що суд першої інстанції не забезпечив справедливий баланс між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Самі по собі формальні порушення процедури реєстрації права власності не можуть бути достатньою підставою для скасування рішення про таку реєстрацію та відповідного запису в реєстрі. Таке скасування є можливим лише у випадку, якщо рішенням реєстратора порушено законні права та інтереси осіб. Прокурор у своїй позовній заяві та суд у оскаржуваному рішенні не навели належні доводи та не надали належних доказів порушення прав та законних інтересів осіб, в інтересах яких було заявлено позов. Скасування рішення про реєстрацію та реєстраційного запису не призведуть до поновлення прав осіб, в інтересах яких заявлено позов. Відтак, втручання у право на мирне володіння майном не можна вважати таким, що відбулось «на умовах, передбачених законом», тобто мало місце порушення статті 1 Конвенції з прав людини і основоположних свобод.

Щодо відзиву на апеляційну скаргу

Користуючись своїм правом, визначеним ч. 1 ст. 360 ЦПК України, заступник керівника Одеської обласної прокуратури Максим Ракович надав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 .
У відзиві зазначається, що апеляційна скарга є необґрунтований та такою, що не підлягає задоволенню, а доводи зазначені відповідачем є безпідставними.
Представник Державної інспекції архітектури та містобудування України Лісова Наргіз Шохрат Кизи також на апеляційну скаргу надала відзив. В якому заперечує проти доводів наведених в апеляційній скарзі, та вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. 

Узагальнені доводи та заперечення учасників справи

Адвокат Ткач С.А. який дії в інтересах ОСОБА_1 в судовому засіданні надав пояснення, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи та прийшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог, просив рішення скасувати, та відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. 
Прокурор Ейсмонт С.О. в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги, наголошував, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.
Інші учасники судової справи в судове засідання не з`явилися про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Відповідачка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (код НОМЕР_1 ) є належним користувачем земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
19 лютого 2019 року державним реєстратором КП «Агенція державної реєстрації» Кушнеровою Риммою В`ячеславівною, був зареєстрований об`єкт нерухомого майна у вигляді: садового будинку площею 44.5 кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .
Підставою для реєстрації даного нерухомого майна та виникнення права власності з боку державного реєстратора були наступні документи:
- довідка від 09.02.2019 року з ГО «Отрада»;
- загальні відомості про земельну ділянку від 03.01.2018 року;
- технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна від 14.01.2019 року на спірне нерухоме майно.
Відповідно до ст.ст. 37, 39 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» (який діяв на час даних правовідносин) власник земельної ділянки, відповідач про справі, до уповноваженого органу з заявою про надання права на виконання підготовчих робіт або (та) будівельних робіт не звертався. Об`єкт нерухомого майна в експлуатацію не приймався.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.
Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).
Згідно з положенням частини третьої статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Колегія суддів вважає, що таким вимогам закону, оскаржене рішення відповідає в повній мірі.

Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить апеляційний суд

З матеріалів справи вбачається, що прокурор звернувся до суду із цим позовом встановивши порушення вимог реєстрації нерухомого майна, без передбаченої законом необхідної документації та порушення вимог містобудівного законодавства.
Судом встановлено, що згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, споруда за адресою АДРЕСА_1 є садовий будинок, об`єкт не житлової нерухомості, загальною площею 44,5 кв.м.
Згідно відомостей з Реєстру прав власності на нерухоме майно відомості відсутні.
Рішенням Державного реєстратора Комунального підприємства «Агенція державної реєстрації» Кушнеровою Р.В. було зареєстровано право власності на вказане вище нерухоме майно за ОСОБА_1 на підставі довідки від 09.02.2019 року з ГО «Отрада», загальних відомостей про земельну ділянку від 03.01.2018 року та технічного паспорту на об`єкт нерухомого майна від 14.01.2019 року на спірне нерухоме майно.

За змістом частини першої статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.
Таким чином, виходячи зі змісту цієї норми самочинним є будівництво об`єкта нерухомого майна за наявності будь-якої з умов, зазначених у ній.
Отже, відсутність дозволу на будівництво, проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, тягне визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України.
Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього, як на об`єкт нерухомості (частина друга статті 376 ЦК України).
Згідно ч. 1-4 ст. 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» забудова територій здійснюється шляхом розміщення об`єктів будівництва. Суб`єкти містобудування зобов`язані додержуватися містобудівних умов та обмежень під час проектування і будівництва об`єктів. Виконавчий орган сільської, селищної, міської ради вживає заходів щодо організації комплексної забудови територій відповідно до вимог цього Закону. Право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.
Відповідно до ст. 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» замовник має право виконувати будівельні роботи після подання повідомлення про початок виконання будівельних робіт відповідному органу державного архітектурно-будівельного контролю щодо об`єктів будівництва, які за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), та щодо об`єктів, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта та які не потребують отримання дозволу на виконання будівельних робіт згідно з переліком об`єктів будівництва, затвердженим Кабінетом Міністрів України або видачі замовнику органом державного архітектурно-будівельного контролю дозволу на виконання будівельних робіт щодо об`єктів, які за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками.
Форма повідомлення про початок виконання будівельних робіт та порядок його подання визначаються Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації протягом десяти робочих днів з дня реєстрації заяви.
Процедура проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також процедура взяття на облік безхазяйного нерухомого майна на момент виникнення спірних правовідносин визначалась Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127.

Відповідач наполягає на тому, що будівля, садовий будинок за адресою АДРЕСА_1 була побудована до 1990 року, тому її прийняття в експлуатацію не вимагалося, документи, що були подані ним державному реєстратору є достатніми для державної реєстрації права власності на спірне майно.

Між тим, колегія суддів зазначає, що навіть у разі будівництва спірної будівлі до 1990 року її державна реєстрація, яка оспорюється, вчинена у порушенні Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 №1127.

За змістом п. 41 вказаного Порядку для державної реєстрації права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна подаються:
1) документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта;
2) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна;
3) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси;
4) письмова заява або договір співвласників про розподіл часток у спільній власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, що набувається у спільну часткову власність);
5) договір про спільну діяльність або договір простого товариства (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, будівництво якого здійснювалось у результаті спільної діяльності).
Відповідно до пункту 18 Порядку за результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації.
Порядок оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна, на які відсутні акти про прийняття їх в експлуатацію, наведено в ДБН А3.1-3-94 «Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів» та в листі Державному комітету України з будівництва та архітектури від 23 березня 1999 року № 12/5-126, в якому, зокрема, роз`яснюється: оформлення свідоцтва на право власності на об`єкти, які були закінчені будівництвом після 5 серпня 1992 року і на цей час не прийняті в експлуатацію, проводиться тільки за наявності актів прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями - державними приймальними або державними технічними; по об`єктах, що збудовані до 5 серпня 1992 року, тобто до прийняття постанови Кабінету міністрів України від 5 серпня 1992 року № 449, якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним із документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі), що складається бюро технічної інвентаризації.

Виходячи зі змісту наведених нормативних актів, громадяни, які збудували житлові будинки до 5 серпня 1992 року, могли мати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо його споруджено самовільно (самочинно), однак на земельній ділянці, яка перебуває в їх законному користуванні або у приватній власності.

Оскільки земельна ділянка знаходиться у комунальній власності, у користування або у власність ОСОБА_1 не виділялась, відповідних документів реєстратору та суду не надано, тому державна реєстрація такого об`єкту не відповідає вимогам закону.

Крім того, довідка з ГО «Отрада» від 09.02.2019 року, з якої вбачається, що ОСОБА_1 є членом ОО «Отрада» та за нею закріплена ділянка № НОМЕР_2 , на якій розташований садовий будинок, на підставі договору оренди ділянки ОО «Отрада» не є належною довідкою для реєстрації права власності.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що державна реєстрація права власності з боку державного реєстратора на об`єкт нерухомого майна у вигляді садового будиночку (будинку рибалки) площею 44,5 кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , не відповідає вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги про те, що до 05 серпня 1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні прав власності, єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатами технічної інвентаризації, є безпідставними та спростовується вищевикладеним й тим, що заявники не надали доказів того, що земельна ділянка була виділена у встановленому законом порядку на час здійснення відповідного будівництва.

Щодо доводів апеляційної скарги, що суд першої інстанції не забезпечив справедливий баланс між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи, колегія суддів зазначає наступне.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу – загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) у другому реченні того ж абзацу – охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) у другому абзаці – визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).
Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.
Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування – передбачуваними.
Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів.
Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).
Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки, встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.
Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування.

Отже, скасування запису про право власності № 30354234 на нежитлову будівлю садового будинку, що розташована на земельній ділянці, належній територіальній громаді, не порушуватиме принцип пропорційності втручання у право мирного володіння майном.

Одночасно апеляційний суд зазначає, що доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм процесуального права, а саме, що суд розглянув справу за відсутності відповідача, якого не було повідомлено про дату та час судового засідання, в матеріалах справи не має жодного документу, яким би підтверджувалось вручення апелянту судової повістки, не має навіть доказів їх направлення, на увагу не заслуговують.
Так, в матеріалах справи, аркуш справи 71, наявна довідка від 13.06.2014 року, щодо направленням сторонам по справі судових повісток про виклик до суду. Також, судом на адресу відповідачки надсилалося поштове повідомлення, аркуші справи 101 – 105, яке повернулося до суду із зазначенням причини повернення «Адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 103).

За змістом пункту 3 частини восьмої статті 128 ЦПК України відмітка про відсутність особи за адресою місця проживання вважається врученням судової повістки цій особі.
Тож, наведена норма права дає підстави вважати, що врученою судова повістка вважається в день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місце знаходження, що узгоджується з висновками, викладеними в постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17, від 12 лютого 2019 року у справі № 906/142/18 та постановах Верховного Суду від 27 лютого 2020 року у справі №814/1469/17, від 01 квітня 2021 року у справі № 826/20408/14, від 09 липня 2020 року у справі № 751/4890/19), від 10 листопада 2021 року у справі № 756/2137/20.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін,а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Європейський суд з прав людини указав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладеннята формулювання рішень. 

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).

Отже, судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення, оскільки судом надано оцінку всім важливим аргументам сторін, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Недоліків, які призводять до порушення основних принципів цивільного процесуального судочинства та охоронюваних законом прав та інтересів осіб, які беруть участь у справі, та впливають на суть ухваленого рішення під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не встановлено.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду без змін, а апеляційної скарги без задоволення.

Оскільки судове рішення залишено без змін, а апеляційна скарга відповідача залишена без задоволення, то понесені відповідачем витрати пов`язані з розглядом справи, не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Ткач Сергій Анатолійович, залишити без задоволення.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 03 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення.
Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий О.Ю. Карташов

Судді В.А. Коновалова

В.В. Кострицький