ПОСТАНОВА                                                                                                      
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
13 березня 2025 року
м. Київ
 
справа № 24/07-2024
провадження № 61-996ав25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,
за участю секретаря судового засідання Каракохи В. О.,
 
учасники справи (сторони третейського спору):
позивач у третейському спорі -  ОСОБА_1 ,
відповідач у третейському спорі-  ОСОБА_2 ,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у приміщенні Верховного Суду (проспект Повітряних Сил, 28, м. Київ) апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Капітоненка Антона Юрійовича на ухвалу Черкаського апеляційного суду від 09 січня 2025 року у складі судді Фетісової Т. Л.у справі за заявою ОСОБА_1 про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Фортеця» від 06 червня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина
Короткий зміст вимог заяви
 
У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до апеляційного суду як до суду першої інстанції із заявою про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Фортеця» (далі - третейський суд) від 06 вересня 2024 року, яким стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу в розмірі            29 900,00 дол. США та штрафні санкції в розмірі 616 853,99 грн.
 
Обґрунтовуючи вимоги заяви,  ОСОБА_1 посилався на те, що                      ОСОБА_2 добровільно не виконує рішення третейського суду від 06 вересня 2024 року, у зв`язку з чим необхідно видати виконавчий лист на примусове виконання цього рішення.
 
Короткий зміст судового рішення апеляційного суду, як суду першої інстанції
 
Черкаський апеляційний суд ухвалою від 09 січня 2025 року заяву задовольнив. Видав ОСОБА_1 виконавчий лист на примусове виконання рішення постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Фортеця»              від 06 вересня 2024 року у третейській справі № 24/07-2024 про стягнення                                    з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу в розмірі 29 900,00 дол. США та штрафних санкцій в розмірі 616 854,99 грн. Вирішив питання щодо розподілу судових витрат.
 
Суд мотивував ухвалу тим, що не встановлено підстав, передбачених статтею                         486 ЦПК України, для відмови у видачі виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду від 06 вересня 2024 року.
 
При цьому суд відхилив доводи представника ОСОБА_2 - адвоката Капітоненка А. Ю. стосовно того, що боржник є нерезидентом України, що виключає підвідомчість справи третейському суду з огляду на те, що наданих представником боржника доказів недостатньо для висновку втрати боржником податкового резиденства України, адже реєстрація його місця постійного проживання в Україні не припинена, особа є співвласником товариства, та в іноземній країні боржник лише має дозвіл на тимчасове проживання, рішень судів про встановлення фактів щодо набуття статусу нерезидента України також не було надано.
 
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та її узагальнені аргументи, позиції інших учасників справи
 
У січні 2025 року представник ОСОБА_2 - адвокат Капітоненко А. Ю. подав до Верховного Суду апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу Черкаського апеляційного суду від 09 січня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у видачі виконавчого листа на примусове виконання рішення постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Фортеця»                                    від 06 вересня 2024 року.
 
Апеляційна скарга мотивована неврахуванням судом того, що ОСОБА_2 на час розгляду справи третейським судом постійно проживав і працював на території Норвегії, тому є нерезидентом України. Також під час розгляду справи третейський суд, через те що ОСОБА_2 не було повідомлено про такий розгляд, не врахував часткового повернення боргу. Зокрема ОСОБА_2 повернув       4 000,00 дол. США, що підтверджується доданою розпискою яка надавалася Черкаському апеляційному суду та міститься в матеріалах справи.
 
У січні 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Ульянов С. М. подав відзив на апеляційну скаргу, у якому просив відмовити в її задоволенні,                                             а оскаржувану ухвалу залишити без змін, посилаючись на те, що це судове рішення є законним і обґрунтованим.
 
Рух справи 
 
Верховний Суд ухвалою від 23 січня 2025 року відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою і надав сторонам строк для подання відзиву. Витребував                           з Черкаського апеляційного суду матеріали справи.
 
30 січня 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Верховний Суд ухвалою від 13 лютого 2025 року призначив справу до розгляду.
 
Позиція осіб, які брали участь у розгляді справи
 
Представник ОСОБА_2 - адвокат Капітоненко А. Ю. подав заяву про розгляд справи без його участі, в якій також просив задовольнити апеляційну скаргу. 
 
Представник ОСОБА_1 - адвокат Ульянов С. М. заперечував проти задоволення апеляційної скарги. 
 
Фактичні обставини справи
 
Суд встановив, що рішенням постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Фортеця» від 06 вересня 2024 року у третейській справі                   № 24/07-2024 стягнуто з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу у розмірі 29 900,00 дол. США та штрафні санкції у розмірі 616 853,99 грн.
 
У зв`язку з невиконанням боржником добровільно вказаного рішення третейського суду ОСОБА_1 звернувся до Черкаського апеляційного суду із заявою про видачу виконавчого листа на виконання рішення третейського суду.
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
У частині другій статті 24, частині другій статті 351 ЦПК України визначено, що Верховний Суд переглядає в апеляційному порядку судові рішення апеляційних судів, ухвалені ними як судами першої інстанції.
 
Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
 
Відповідно до частин першої, третьої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи                           в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та наявні у справі матеріали, колегія суддів дійшла таких висновків.
 
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
 
Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.
 
Згідно з частинами першою, другою статті 483 ЦПК України питання видачі виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду розглядається судом за заявою особи, на користь якої прийнято рішення третейського суду. Заява про видачу виконавчого листа про примусове виконання рішення третейського суду подається до апеляційного суду за місцем проведення третейського розгляду протягом трьох років з дня прийняття рішення третейським судом.
 
Відповідно до частини другої статті 1 Закону України «Про третейські суди» до третейського суду за угодою сторін може бути передано будь-який спір, що виникає з цивільних, господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.
 
Згідно з пунктом 12 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди» третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком справ, коли хоча б одна із сторін спору є нерезидентом України.
 
Відповідно до статті 486 ЦПК України суд відмовляє у видачі виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду, якщо:
1) на день ухвалення рішення за заявою про видачу виконавчого листа рішення третейського суду скасовано судом;
2) справа, у якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону;
3) пропущено встановлений строк для звернення за видачею виконавчого листа, а причини його пропуску не визнані судом поважними;
4) рішення третейського суду прийнято у спорі, не передбаченому третейською угодою, або цим рішенням вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди. Якщо рішенням третейського суду вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди, то скасовано може бути лише ту частину рішення, що стосується питань, які виходять за межі третейської угоди;
5) третейська угода визнана недійсною;
6) склад третейського суду, яким прийнято рішення, не відповідав вимогам закону;
7) рішення третейського суду містить способи захисту прав та охоронюваних інтересів, не передбачені законом;
8) постійно діючий третейський суд не надав на вимогу суду відповідну справу;
9) третейський суд вирішив питання про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі.
 
Подібні за змістом положення містяться у частині шостій статті 56 Закону України «Про третейські суди».
 
Результат аналізу статті 486 ЦПК України та статті 56 Закону України «Про третейські суди» свідчить, що при розгляді заяви про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду суд не здійснює оцінки законності й обґрунтованості рішення третейського суду, а лише встановлює відсутність або наявність підстав для відмови у задоволенні заяви про видачу виконавчого документа. 
 
У статті 486 ЦПК України передбачено виключний перелік підстав для відмови                у видачі виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду, тягар доведення наявності яких покладається на сторону, яка обґрунтовує необхідність відмови у видачі виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду.
 
Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду                                    у постанові від 30 серпня 2024 року у справі № 911/1766/22 дійшла висновку, що третейська/арбітражна угода не є правочином у розумінні ЦК України, не є цивільно-правовим (господарським) договором, а по своїй суті є процесуальним договором, для якого чинне законодавство України встановлює спеціальний порядок визнання недійсним. Вирішуючи питання про скасування рішення третейського суду та/або про видачу виконавчого документа, господарський суд одночасно вирішує питання про дійсність чи недійсність третейської угоди у разі заявлення відповідних доводів стороною. Тому якщо відповідач у третейській справі вважає, що третейська угода є недійсною, він повинен надати суду свої доводи й докази на користь недійсності третейської угоди в межах відповідного судового процесу. Судове рішення з питань скасування рішення третейського суду та/або видачі виконавчого документа                                 є одночасно рішенням, яким вирішується питання про дійсність чи недійсність третейської угоди. Висновки про це повинні міститися у мотивувальній частині судового рішення. За необхідності для вирішення цього питання господарський суд призначає експертизу.
 
Заперечуючи проти задоволення заяви про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду боржник вказував на те, що він не                                          є резидентом України, а тому відповідно до пункту 12 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди» справа є непідвідомчою третейському суду, а отже відповідно до пункту 2 частини першої статті 486 ЦПК України суд має відмовити                    у видачі виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду.
 
Спростовуючи вказані доводи боржника, суд виходив з того, що відповідно до податкового законодавства України резидентом є, зокрема, фізична особа, яка має місце проживання в Україні.
 
При цьому критеріями для визначення резидентства є: місце проживання або постійне місце проживання; місце знаходження центру життєвих інтересів (місце постійного проживання членів сім`ї або реєстрації як суб`єкта підприємницької діяльності); час перебування на території країни не менше 183 календарних днів; громадянство; місце сплати податків та реалізації права на працю.
 
У постанові Верховного Суду від 13 лютого 2018 року у справі № 910/592/17 зроблено висновок, що «правовий статус резидента/нерезидента України визначається Митним та Податковим кодексами України. Відповідно до підпункту «в» пункту 33 та підпункту «в» пункту 50 статті 4 Митного кодексу України резидентом визнаються фізичні особи: громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які мають постійне місце проживання в Україні, у тому числі ті, які тимчасово перебувають за кордоном. Нерезидентами є фізичні особи: іноземці та особи без громадянства, громадяни України, які мають постійне місце проживання за межами України, у тому числі ті, які тимчасово перебувають на території України. За приписами підпункту «в» підпункту 14.1.213 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України резидентом є фізична особа, яка має місце проживання в Україні. У разі якщо фізична особа має місце проживання також в іноземній державі, вона вважається резидентом, якщо така особа має місце постійного проживання                               в Україні; якщо особа має місце постійного проживання також в іноземній державі, вона вважається резидентом, якщо має більш тісні особисті чи економічні зв`язки (центр життєвих інтересів) в Україні. Достатньою (але не виключною) умовою визначення місця знаходження центру життєвих інтересів фізичної особи є місце постійного проживання членів її сім`ї або її реєстрації як суб`єкта підприємницької діяльності».
 
З наданих представником боржника доказів відомо, що ОСОБА_2 виїхав до Норвегії тимчасово, рятуючись від військових дій, та має дозвіл саме на тимчасове (обмежене строком) проживання.
 
ОСОБА_2 має постійне зареєстроване місце проживання в Україні за адресою: АДРЕСА_1 , і на час розгляду справи така реєстрація припинена не була.
 
ОСОБА_2 є співзасновником, кінцевим бенефіціарним співвласником та уповноваженою особою Товариства з обмеженою відповідальністю «Гриббуз», юридична адреса: вул. Шевченка в с. Бузуків Черкаського району Черкаської області. Станом на 08 січня 2025 року ця юридична особа є зареєстрованою та перебуває на обліку в податкових органах.
 
Сторона боржника не надала жодних судових рішень, зокрема про встановлення факту набуття статусу громадянина України - нерезидента, визначеного в порядку розгляду справ окремого провадження, у якому суд мав би достовірно констатувати такий факт, оскільки громадяни України апріорі вважаються податковими резидентами своєї держави, проте громадянство не є основною ознакою, за якою визначають резиденство.
 
У справі, яка переглядається, суд першої інстанції встановив, що немає обставини які відповідно до статті 486 ЦПК України слугували б підставою для відмови у видачі виконавчого листа. 
 
З огляду на це суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про задоволення заяви. 
 
При цьому колегія суддів додатково враховує таке.
 
Відповідно до статті 15 Закону України «Про третейські суди» обмін документами та письмовими матеріалами між сторонами, а також між сторонами і третейським судом чи третейськими суддями здійснюється у порядку, погодженому сторонами, і за вказаними ними адресами. У постійно діючому третейському суді порядок обміну документами та письмовими матеріалами визначається регламентом третейського суду. Якщо сторони не дійшли згоди з цих питань або у разі невизначеності цих питань у регламенті третейського суду, документи та інші письмові матеріали направляються за останнім відомим місцем проживання фізичної особи чи за юридичною адресою або місцезнаходженням юридичної особи рекомендованим листом з повідомленням про вручення чи в інший спосіб, що передбачає отримання доказів доставки документів та інших письмових матеріалів адресатові, та вважаються такими, що отримані в день такої доставки, навіть якщо на цей час одержувач за цією адресою не знаходиться чи не проживає, а про зміну своєї адреси ним не було повідомлено іншу сторону належним чином.
 
Згідно зі статтею 27 Закону України «Про третейські суди» третейський суд,                                           з додержанням вимог цього Закону, самостійно вирішує питання про наявність або відсутність у нього компетенції для розгляду конкретної справи. Сторона має право заявити про відсутність у третейського суду компетенції стосовно переданого на його вирішення спору до початку розгляду справи по суті. Сторона має право заявити про перевищення третейським судом меж його компетенції, якщо в процесі третейського розгляду виникне питання, розгляд якого не передбачено третейською угодою або яке не може бути предметом такого розгляду відповідно до регламенту третейського суду чи цього Закону. У випадках, передбачених частинами другою та третьою цієї статті, третейський суд повинен відкласти розгляд справи або зупинити розгляд справи по суті до вирішення ним питання щодо наявності у нього відповідної компетенції. З питань наявності чи відсутності компетенції третейський суд у зазначених випадках виносить мотивовану ухвалу. Якщо третейський суд дійде висновку щодо неможливості розгляду ним конкретного спору внаслідок відсутності у нього компетенції, третейський розгляд припиняється, а витрати, понесені третейським судом, відшкодовуються сторонами в рівних частках.
 
Результат аналізу статті 27 Закону України «Про третейські суди» свідчить, що третейський суд вирішує питання про наявність або відсутність у нього компетенції для розгляду конкретної справи при прийнятті позовної заяви або за заявою сторони до початку розгляду справи по суті.
 
Згідно з пунктом 6 договору позики від 01 серпня 2020 року у разі зміни адреси сторона, яка змінила адресу, зобов`язана повідомити іншу сторону у письмовій формі протягом 3 календарних днів. У разі неповідомлення про зміну адреси вся кореспонденція, що витікає з даного договору, вважається врученою відповідно до адреси, вказаної в договорі.
 
ОСОБА_2 не надав доказів про повідомлення стягувача про зміну своєї адреси, як не повідомив про такі обставини й третейський суд.
 
За таких обставин посилання заявника як на підставу для відмови у видачі виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду на те, що він є нерезидентом України, не свідчать про порушення підвідомчості справи третейському суду, яка визначається при прийнятті позовної заяви або за заявою сторони до початку розгляду справи по суті. 
 
Доводи апеляційної скарги про часткове виконання боргу за договором позики самі по собі також не можуть бути підставою для відмови у видачі виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду, адже ця обставина має бути врахована під час здійснення примусового виконання або може бути підставою для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню в частині.
 
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального                                               і процесуального права.
 
Враховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення,        а ухвала суду - без змін.
 
Керуючись статтями 24, 259, 351, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Капітоненка Антона Юрійовича залишити без задоволення.
 
Ухвалу Черкаського апеляційного суду від 09 січня 2025 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною                                      і оскарженню не підлягає. 
 
Повний текст постанови складений 14 березня 2025 року.
 
Судді: | А. Ю. Зайцев
| Є. В. Коротенко
| В. М. Коротун